'54 



MAGYAR TÖRTÉNETI H ALASZSZERSZAMOK. 



b) A VEJSZE. 



A rcL r i okiratokban : veiz, weyz, wyz, weyzhel, ikerweyz, coneweyzi, jákowcyzi. Andra 

 wcyzhele ; latinul : clausura, laqueus. 



Történeti irodalmunk, a mint tudjuk, a halastavak megszámlál- 

 hatatlan sokaságának föltevésében odáig jutott, hogy régi okira- 

 taink magyar mesterszavait, a melyek a fogalom biztosítása miatt 

 vétettek föl az egyébként latin szövegbe, előszeretettel halastavak- 

 nak érti és magyarázza. Ezen az úton odáig jut, hogy pld. IV. Béla 

 királynak 1268-ban keltokiratából, mely arról is szól, hogy a komá- 

 romi várispánnak Megyéméi 

 tizenhat «wer-/iele« volt, azt 

 következteti, hogy ez ugyan- 

 annyi «halastó». A mennyire 

 az okiratok a szerkezetre is 

 vetnek némi világot, legkivált 

 a «wey;»-ze\ kapcsolatban, eb- 

 ből keletkezett a történetírók- 

 nál az a föltevés is, hogy vol- 

 tak oly «halastavakn is, a me- 

 lyek tavakban és folyókban 

 « külön elrekesztesz által ké- 

 szültek. 



Kétségtelen, hogy a vejsze 

 adomány tárgyát képezte, te- 

 hát más, mint helyhez kötött 

 halas nem lehetett ; de hogy nem volt halastó, azt az élő mesterszó, 

 élő szerszám és az élő gyakorlat bizonyítja. Itt is a rekesztő halászat- 

 tal van dolgunk. 



A magyar vejsze (37. ábra) jogosan követelheti magának, hogy 

 magyar történeti halászszerszám legyen, mely egykoron királyok 

 adományát képezte. 



Rendesen fallá összekötött nádból, ritkán vesszőből való s szilár- 

 dan le van verve. 



Részei : a lés^a (L) mely az elrekesztett víz szélességéhez képest, 

 kisebb-nagyobb távolságra, sövényszerűen nyúlik s a halnak útját állva, 

 ezt arra kényszeríti, hogy átbúvót keressen. 



37. ábra. Magyar vejsze. 



