A VEJSZE. 



^ 



Az átbúvó egy tévesztő, mely — akár víz mentében, akár ellené- 

 ben jöjjön is a hal, prédául ejti. Ez a vejsze feje, melynek részei a 

 kürtő (X), a melyben a hal megfogódzik ; a nagypelöc\e (np), mely a 

 halat tereli ; a kispelöc^e [kp) hasonlóképen ; az udvar (U), a melybe a 

 hal legelőször betéved, hogy utóbb a kürtőbe jusson és fogva legyen. 



Hogy e fej szerkezete egészen világossá váljék, ám álljon itt az 

 alaprajz (38. ábra). 



Itt J a vízfolyás irányát T 



mutatja, ha folyásban áll a 

 vejsze. L a lés^a, a mely- 

 hez egyfelől a nagypelőc^e 

 (NP) másfelől a kispélőc^é 

 (KP) idomúi, úgy, hogy a hal 

 mindkétfelől négy irányban 

 — ■ mely kis nyilakkal van 

 jelölve — ■ kisértheti meg 

 az átbúvást ; de mindannyi- 

 szor az udvarba (U) kerül. 

 Itt körülúszva mindig arra 

 tart, a merre a legtágasabb 

 tér nyilik, t. i. V féle, hol 

 átbúvik s a kürtőbe (K. K) 

 kerül. A kürtőben azután 

 körül úszkál ; de élben áll- 

 ván a szűk átbúvó, ezt soha- 

 sem találja meg. A halász 

 a merítő szákkal a kürtőbe 

 nyúl, s kifogja a benneszorúlt 

 halat ; T a tartó karózat. 



Ott, a hol egy tavat, vagy széles vízfolyást kell a vejs^ével elre- 

 keszteni, a lés^a hosszában több fejet alkalmaznak s a lés\áí kanya- 

 rogva, vagy könyökösen viszik, mely esetben a fej, mindig a könyökbe 

 esik. 



A legkifejlettebb alak minden bizonynyal a Fertő tó partján lakozó 

 magyarságnak u. n. kürtője, mely szerfölött szövevényes és kimivelt 

 rekesztő szerszám, a mint ezt a 39. ábra mutatja. 



58. ábra. A magyar vejsze fejének 

 alaprajza. 



