SZIGONYOK. 



'93 



i 



dig háromágú szigonynyal szerepel a rómaiak képzőművészetében 

 s a késő római korból való arany nyakián ez szigonya is, melyet a 

 62. ábrán 4. alatt bemutattunk, szintén háromágú. 



A magyarság szigonyain végig tekintve, viszont azt találjuk, hogy 

 a központi magyar halászság a dárdaszigony mellett kizárólag csak 

 a kétágú szigonyt használja, mely alkata szerint a különböző ponto- 

 kon is egynemű, tehát — mint mondani szoktuk — tipusz, s az állító- 

 lagos rómaitól csak annyiban különbözik, 

 hogy ágai sugár egyenesek s szakái nem 

 szemközt állók. 



Tekintve azt az ezer véletlent, a mely 

 a különböző korokból eredő tárgyakat 

 összehozza s a mely a népvándorlás nagy 1 



hullámverésében még fokozódott is, én 

 hajlandó vagyok a Mojgrádról való szi- 

 gonyt ahhoz a törzshöz vonni, a melytől 

 a tipikus magyar kétágú szigony vette ere- 2 

 detét. 



Teljesen egyre megyén, akár Tápén, 

 akár Csongrádon, akár Körös-Tarcsán 

 veszszük szemügyre a még létező szigo- 

 nyokat — a mi akad mind régi — a tipusz 

 egy és ugyanaz. 



A legfejlettebb alak, a Tápén dívott 

 vágószigony (7 vábra 1.), hatalmas vas, mely 

 közel fél méter hosszú, körömszerűen sza- <;■ ábra - Magyar szigonyok. 



kás, szakái pedig a lapban ellentétesek. 



Köpüje sajátszerű díszítést mutat, a melylyel majd a nádvágóknál 

 fogunk találkozni; rúdja körülbelől 3 m. hosszú, szóval hatalmas fegy- 

 ver, a melyet majd a népies halászat mai gyakorlatáról szóló szakasz- 

 ban akár meg is bámulhatunk. 



A 75. ábra 2. a Körös-Tarcsán dívó szigonyt ábrázolja, mely vas- 

 ban valamivel gyengébb, de tipusz szerint az előbbivel egyezik. 



A háromágú szigonyok közt a magyar halászság kezén többrend- 

 beli alakokat találunk; ám ezek már nem alkotnak oly állandó tipuszt, 

 mint a minővel a kétágú formáknál megismerkedtünk. 



Hermán O. A magyar halászat. I ? 



