,i> 



220 A MAGYAR H ALASZSZERSZAM JARASA. 



mindig biztos mértéke a nép megfigyelő tehetségének, szelleme 

 élénkségének. 



A magyar halászember, ha mással nem, úgy már a haltest úszó- 

 szerkezetének pontos megkülönböztetésével érdemli ki az elismerés 

 szavát. A mit a szobatudákosság nem bírt helyesen elnevezni, avval a 

 halászember játszva boldogul, mert sohasem lesz hűtlenné édes anya- 

 nyelve szelleméhez. 



Bámulatosan finom tapintattal keresi, találja és alkalmazza azt, a 

 mit « analógiának)) nevezünk. 



Szerinte van a halnak : sörénye, kormánysörénye, kormánya, hón- 

 aljszárnya, hasaszárnya; — s a midőn ezeket így nevezi el, nemcsak 

 hasonlatát, hanem okát is tudja adni. 



Mindenekelőtt megkülönbözteti azt, a mi az irányt tartja — 

 sörény, kormánysörény, — attól, a mi az irányt adja — kormány; — 

 s mind a kettőt megkülönbözteti attól, a mi a tovamozgást jó részben 

 intézi, t. i. : a hónalj- és hasaszárnyától.* Egészen tudatosan jár el, 

 mondván, hogy a hal szárnya csak úgy jár a vízben, mint a madáré 

 a levegőben ; a miben tökéletesen igaza van, még akkor is, ha a 

 szerkezetet és kihatását tudományos alapról tekintjük. 



A sörény analógiája azonképen pontos ; mert ezt az állatok- 

 nál mindig az állatok gerincze irányában — akár felül, akár alul 

 véve — tudjuk s leginkább akkor mondjuk annak, a mikor egysoros, 

 vagy ehhez közel járó. A tudománynak itt csak egy feladata van, t. i. 

 a fogalom megkötése, a mi ismét a halászember csapásán lehetséges, 

 mondván : halsörény, mely azután nem a lósörény, sem sárkány, sem 

 oroszlány sörénye ; azonképpen a halszárny is. 



Lássuk már most a halról való ismeret alkalmazását is ; még pedig 

 azok szerint a csoportok szerint, a melyekre a szerszámot és járását 

 felosztottuk. 



A rckes~íő halászat a halnak iránytartó tulajdonságára számít, t. i. 

 arra, hogy bizonyos irányban elindulva, csak akkor változtatja azt, ha 

 le nem győzhető akadályra talált s erről meg is győződött. A hal, 

 orrával végig tapogatva az akadályon, átjárót vagy átbúvót keres. 



* Bugát utódai előbb az «úszony»-ra vetették magukat, szólván : hátúszonv. mellúszony, 

 hasúszony, alfelúszony, farkúszony ; később maguk is megijedtek s ráadták magukat a leg- 

 szerencsétlenebb analógiára, t. i. a «para» szóra. L. a könyv történetében. 



