3IO HIGVIZEN VALÓ HALÁSZAT. 



Ezt bedugja a vízbe s mikor érzi, hogy valami -- rák vagy hal — 

 rángatja, alá merít egy olyan szákkal (S%) a mely a nyeléhez derék- 

 szögben áll, a mint ezt az egész mesterséget a 196. ábra elég érthe- 

 tően mutatja és magyarázza. 



A Balaton némely táján, kivált a Keszthelyen dívó szákolás ott a 

 «PYükere%es» nevet viseli s egyike a legnagyobb furfangoknak, a 

 mely a magyar halászember észlelő tehetségét kiváló módon bizonyítja. 



A halaknak közös tulajdonságuk, hogy legkedvesebb táplálékuk 

 mégis csak a — halikra ! Az egy család-, egy nem-, egy fajbeliek 

 mohón neki esnek nemcsak más családok, hanem még saját család- 

 belieik ikrájának is; és valóban, csak a halak hihetetlen szaporasága, 

 mely az ikra millióiban van kifejezve, biztosítja az általános ikra- 

 pusztítás daczára is a fajok fen maradását. 



197. ábra. Vesszobárka. 



Ezt a tulajdonságot a halászember nagyon jól ismeri, s erre építi 

 furfangjait, különösen a «gyükerezést!» 



Összeköt egy nyaláb hínárt, madzagra fűzi, kiereszti a vízben, a 

 madzagot pedig egy a víz fenekébe levert karóhoz erősíti. 



A kitépett hinár úszik s a vízzel szinel. 



Minthogy ez akkor történik, a mikor a küszhal ívik, ez a hal 

 pedig ikráját oly vízi növényekre szereti rakni, a melyek a víz színé- 

 kez közel érnek — tehát a melegebb rétegben vannak — mely ismét 

 az ikra kiköltéséhez okvetetlenül szükséges: a küszhal ezt az úszó 

 hinárnyalábot hamar megrakja ikrájával, halásznyelven szólva «meg- 

 fördií) vagy nmegívjay>. 



Ámde, épen oly hamar veszik azt észre az örökösen ikrára éhező 

 nagy halak is; odagyülekezik a dévér, az őn, a ponty, a sügér s más 

 hal ; tépi a nyalábot, nyeli az ikrát. 



Ekkor kiszáll a halász a tó síkjára. A bödön hajón ott van a 

 hosszúnyelű, kerek abroncsra kötött szák — alak szerint olyan, mint 



