540 HIGVIZEN VALÓ HALÁSZAT. 



A hol nem ez a viszony, ott a szigony ág és alak szerint nagyon 

 ingadozik; de sőt még a nyélre való megerősítési mód sem állandó; 

 némelyiknél makkra járó — mint ezt az ősi elemekben többszörösen 

 is megismertük — , némelyiknél épen csak szegezhető, vagy köpüs. 



A magyarság szigonyai, noha az alak, az ágak száma és hossza, a 

 szakák, végre a megerősítés módja szerint nagyon változók, mégis — 

 aránylag igen kevés kivétellel — kimívelt szerszámok; s ez minden- 

 esetre bizonysága annak, hogy a szigonyos halászat a magyarságnak 

 régi idők óta kedvelt halászati módja volt. 



Mint tudjuk, a magyarságnak központi telepein, tehát leginkább 

 a Tisza derekán, s innen a Maros és Körös alsó folyásán is, kizáróla- 

 gosan a kétágú szigony dívik,* melynek szakái nem hegyesek, hanem 

 az emberi ujj körméhez hasonlók. Magában ez az egy körülmény 

 nagyon fontos, mert a szerszám kimívelt volta mellett tanúskodik. 

 A hegyes szaka, a hal testébe beverve, hasít is s ugyanazon a hasítá- 



22 s. ábra. Vágróhoro 



son könnyen ki is szakadhat ; holott a körömszerű széttolja a húst. 

 mely a szaka mögött ismét összehúzódik s így a kiszakadást nehezíti, 

 annyival is inkább, minthogy a körömszerű szaka nem is hasíthat. 



Ennek a legmagyarabb, rendesen igen hatalmas vasnak, a mely- 

 lyel a Tisza halásza régenten 3 — 4 mázsás harcsát sújtott vagy meg- 

 dobott, mindig volt egy járulékos szerszáma, a melynek nyomát más 

 népek ismertetett halászatában hiába kerestem ; ez a vágóhorog 

 ^22^. ábra). 



Ez a vágóhorog egy 3 — 4 méteres rúdon kopüre erősített, hatal- 

 mas és szakás vaskampó, mely arra való volt, hogy a halásznak a 

 szigonynyal megdobott nagy harcsával való küzdelmében segítségére 

 legyen. 



A szigony t. i. a halat mindig hátba találja ; de ha a hal nagyon 

 erős volt, a kiemelésnél, vagy tovairamodásnál a legjobb szigonyból 



Lásd az ősi elemek között. 



