SZIGONYOS HALÁSZAT. 



347 



U 



gezve ; ez a nyel a szigony lapjának megfelelően lapos ; rendesen 

 fenyőléczből való, melynek épen csak élei vannak le gyalulva. Ez a 

 lapos nyél azokat a szigonyokat jellemzi a melyekkel a halász nem- 

 csak szúrja, hanem meg is dobja a halat. 



A mikor t. i. mélyebb szélvizekben a nagy hal reászorul eleven 

 vízre — a mely a levegővel érintkezik — , felszáll, « pipál » és termé- 

 szetes, hogy azon a ponton a vízhullám karikákat hány ; ezt a bödön- 

 hajón lassan evezgető halász gyakorlott szeme már messziről észre 

 veszi s 6 — 8 méternyire közelít. Ekkor vízszinte- 

 sen ragadja meg a szigonyt s úgy dobja el, hogy 

 a nyél lapos oldalával megúszik és tovasíklik a 

 vízszínen. Természetes, hogy a szigony súlya kissé 

 a víz alá meríti a maga végét s így a vas a halat 

 a víz alatt, rendesen a hónaljszárnyak táján éri. 



Világos példája annak, hogy halászati tekin- 

 tetben szomszédos helyek szigonyai elütő törzs- 

 alakot mutatnak, a Velenczei tónál dívó s~úró 

 szigony (251. ábra), melynek ágai szétmeredők. 

 Ez a hatalmas szigony négyes és ötös, egy darab- 

 ból való igen kimívelt kovácsmunka, éleshegyes, 

 szembenálló szakákkal. Nevezetes, hogy igazi 

 törzsformával van dolgunk, mely e tó körül min- 

 den ponton egyforma. 



A Velenczei tó halászsága e szigonyt épen 

 úgy, dobja is, szemre is szúr vele mint a Balaton- 

 melléki ; de éven át leginkább vaktában döfögeti 

 a zsombékok tövét, a hol a csuka megfekszik s a 

 hova — közhit szerint — a nagy ponty eljárogat, 

 hogy a nád édes gyökerét szopogassa. 



A Velenczei tó körül a szigony még nem 

 bujkál ; kedvelt szerszám, mely minden halászkunyhó táján kézügy- 

 ben van. 



A következő sorozatban vegyes alakú, részben mondva csinált szi- 

 gonyokkal ismerkedünk meg. 



A mint már Szendrő tájáról megemlékeztünk «úri s^igonyról» r 

 még pedig dárdaalakúról (226. ábra b), másutt is akad efféle; ezek a 



F 



231. ábra. Velenczei 

 szúró szigony. 



