HORGÁSZAT. 361 



tehát ezt kell utánozni, hogy a halat az egész horog befalására inge- 

 relhessük, anélkül, hogy a csalit vesztegetnők. 



Mindezekre támaszkodva, valóban joggal lehet mondani, hogy a 

 kosztos horgászat nemes mestersége a magyar halászság kezén nagy 

 tökéletességre jutott; minden bizonynyal ritkítja párját s teljes mér- 

 tékben megérdemli a kutató figyelmét. 



A magyarság jobbadán a tavaszi, nyári és kora őszi hónapokat 

 használja fel a kosztoshoroggal való horgászatra. 



A csali tekintetében pedig a következők járják : 



1. Giliszta — Lumbricus. 



2. Lótetű — Gryllotalpa. 



]. Szöcske — Stenobothrus és Truxalis. 



4. Lópiócza — Hsemopis. 



5. Béka — Rana temporaria. 



6. Harcsaféreg — Palingenia- és Libellula-álczák. 



7. Kecskebéka — Rana esculenta. 



8. Apró hal — ■ leginkább küsz, továbbá ponty és kárász-ivadék. 



9. Túró és sajt. 

 10. Árpatészta. 



1 1 . Vedlő rák lába, farka. 



Ezeken kívül használja a leírt mesterséges csalikat is. 



Lássuk, már most a karoló- vagy kikötő-horgászatot. A « kikötés » 

 alatt a magyar halász általánosan a partba leszúrt, vagy levert karóhoz 

 való kötést érti. 



A karózó horgászatnak legelterjedettebb szerszáma az álló- vagy 

 csapóhorog (242. ábra), mely nyári szerszám és leginkább harcsára 

 való. «Csapóhorog» nyilván azért, mert egyszerűségében hasonlít 

 némileg a csapó hurokhoz, a melyről már megemlékeztünk. 



Nyári alkonyatkor megnépesedik a harcsás vizek partja — kivált 

 a törzsökös magyarság lakta vidéken — s a halászság beállítja éjsza- 

 kára a horgokat. A csónak fenekén, rendesen a tat mögött, szapoly- 

 lyal behányt vízben, félarasznyi és kisebb kárászok vagy pontyok nyü- 

 zsögnek; sok mindenféle, úgy embermagasságú, alul kihegyezett 

 husáng is kézügyben hever; kellő horogról is gondoskodva van. 

 A halász fölkeresi a part csorbáit, a « sortokat*, a hol a víz hirtelenül 

 bemélyed és lassú folyású ; alkalmas helyen leszúrja a karót, ráhur- 



