374 



HIGVIZEN VALÓ HALÁSZAT. 



következik. Az inat a kövecsekkel a horogrosta fenekén rendezi el, 

 a felférgeit horgokat pedig a rosta peremén át akgatja ki. A kivetés 

 tehát a horogrostából történik. 



A budapesti fenekes már ezen is túltesz, mert neki már horog- 

 vagy intáblája van (252. ábra); s a mint láthatjuk, az inat a köve- 

 csekkel a tábla fenekére fagyja, a horgokat pedig a tábla peremébe 

 szép és sűrű sorban fű részszel bevágott rovátkákba tűzögeti, még pe- 

 dig a szárnál fogva. 



A Balaton körül az idevágó horgászatnak egy sajátságos módja 

 dívott, a melynek már csak maradványai voltak meg Keszthelyen és 

 Tihanyban. Ugyanaz a horog ús\ó- és fenékhorog is volt. Ina hatvan- 

 nyolczvan méternyi volt s oly póták tartották lebegve, a minőket az 

 eres^tohálón láthattunk ; így felszerelve, nappal a víz szinén állott, éjsza- 



■ ' ' - '■ " ^ - -■■■ 



ÜTTT 



252. ábra. Horogtábla. 



kára ellenben lekövették, azaz fenékhoroggá változtatták. E horog 

 partfelől nagyobb kővel volt lekövelve s ezt a helyet egy nádcsomó. 

 az ú. n. ús~ó jelölte ; ettől számítva a huszadik méter táján egy nád- 

 szál volt letűzve, az úgynevezett ktfogó, mert itt emelték ki a horgot. 

 A horgászatnak ez a neme nagyobb horgokkal csukára és harcsára, 

 kisebb horgokkal őnhalra, a legkisebb fajta horgokkal fogasra, sül- 

 lőre járta, még pedig mindig felhalazással, a mely czélra különösen 

 az apróka sügér szolgált, melyet merítő hálókkal a parti nád ritkásabb 

 helyein szereztek. 



Ehhez képest a horgok neve csuka horog, harcsahorog, őnhorog, 

 fogashorog volt. 



A fenekesek mindenütt a «kishalás;ok» sorába tartoznak, s van- 

 nak még egyéb szerszámjaik is. Ilyen a farosbárka (253. ábra), a melyet 

 a szegedi fenekesek, a csónik farához kötve, kiszálláskor magukkal 

 visznek, hogy az élve való eltartásra alkalmatos halat belébocsáthas- 



