DORONGOLAS. 



397 



í öl fegyverkezve, vagy jégpatkót köt, vagy rongyba burkolja csizmá- 

 ját, hogy a rendesen igen síkos jegén biztosan járhasson ; azután elin- 

 dul, nem törődve a vékony jégkéreg recsegésével ; sőt még a leszaka- 

 dással sem, mert hiszen a kiöntött vizek alig térdig érők. A halász 

 szeme mohón nézi a fehérségeket, mert tudja, hogy a barangoló hal 

 ott keresi az élő vizet, pipálva veszteg áll. A midőn a halat megpil- 

 lantja, egész erővel sújt a doronggal, a mitől a hal legalább is elkábul. 

 Ha az ütés léket is ütött, azon veszi ki a dorongoló prédáját; ha a 

 jég elég erős volt, baltával segít. A dorong leginkább a korán ívó 



csukát éri. 



*■** 



Ez a magyar halászszerszám járásának egybegyűjtött képe, a mely- 

 ről azonban egyetlen szóval sem állítom, hogy teljes és kimerítő. Egy 

 emberileg teljes kép annyi időt kivan, a mennyi magyar búvárnak 

 napjainkban még nem jut ; de hogy e kép megállhat azok mellett, a 

 melyeket más nemzetek búvárai nyújtottak, az bizonyos s ez meg- 

 nyugvásom is. 



