A RÁKÁSZAT. 



Az öreghalász szerszámos kamarájában — manapság már jórészt 

 a hevertetés porával ellepve — reá akadunk azokra a szerszámokra 

 is, a melyek a rákfogásra használtattak. És úgy, a mint e szerszámok 

 a halászatiaknak függelékét alkotják, úgy van az irodalomban is : min- 

 den jóravaló halászkönyvnek a végén jut egy kis hely a rákászainak 

 is, még pedig méltán, mert a halászatnak minden korban mellékes 

 kereset-ága volt. 



A rák egészen szoros kapcsolatba ott jut a halászattal, a hol a 

 halnak való legjobb csaliról van szó, t. i. a horgászatban; mert két- 

 ségtelen dolog, hogy, kivált a vedlés közben megpuhult rák, mely 

 lehámozható, a horgászat legjobb csalija, a melyre a hal úgyszólván 

 vakon rohan reá. Különösen az olló és a fark húsa alkalmatos erre. 



Az sem szorul külön bizonyításra, hogy a rák elég előkelő helyet 

 foglalt el a régi magyar konyhában s megtartotta volna ezt gazdag- 

 nál — szegénynél máig is, ha újabb időben oly nagy pusztulás nem éri. 



Mintegy 10 — 1 5 éve annak, hogy a rákok egy járványos beteg- 

 ségnek estek martalékul, még pedig oly tömegesen, hogy egész 

 folyókból, tóságokból a rák annyira kipusztult, hogy alig maradt belőle 

 magnak való. 



Ez a dögvész egy penészgombától * ered, mely a rák testében 

 elszaporodik s végre az állatot megöli. 



E betegség kínja legtöbbször ezrével kergeti ki a rákot a partra, 

 hol hánykolódások közt rakásra pusztul ; később, rothadó testével az 

 egész környék levegőjét megrontja. 



A Duna, Tisza, Balaton s más vizek rákja így veszett ki, vagy 

 annyira megritkult, hogy sok év telik el, mig ismét felszaporodik. 



* Leuckart és Harz vizsgálatai szerint az u. n. Saprolegniák közé tartozik, mi «a szé- 

 létől rothasztott) jelent, azért, mert a gomba peremszerűen veszi körül a megtámadott 

 szervezeteket. 



