RÁKÁSZAT. 



399 



A rák manapság magyarföldön leginkább csak a forrásterületek 

 patakjaiban, nagy akadályokba ütköző folyókban — péld. a Krasz- 

 nában az Ecsedi lápba való feloszlásáig, — némely elrekesztett tavak- 

 ban — péld. a Borsodmegyében fekvő Felső- és Alsó-Hámor között 

 fekvő pompás hegyitóban — maradt meg. 



A forrásterületek kisebb patakjaiban a legősibb mód szerint rá- 

 kásznak, t. i. meglábolva a vizet, kézzel tapogatják ki a rákot kövek 

 alatt, gyökerek között és a part lyukaiban. 



Mélyebb folyások körül az úri rákász meghasítja a babkarókat 



281. ábra. Rácsa. 



282. ábra Rácsa fűzfából. 



s a hasítékba szagos máj- és tüdődarabokat csíptet és sorba beállítja 

 őket a vízbe. A rák reámenve a csalira, mozgatja a karót, mire a 

 rákász lassan, óvatosan megemeli s egy szákkal alája merít. 



Komárom rákászata még a század első felében is hires volt, s 

 különösen a Zsitvatorok volt az, a melyben a rák úgyszólván hem- 

 zsegett. Pár óra alatt 600 — 1 000 rák került a szárazra s a rákászat 

 általánosan kedvelt mulatság volt. 



A komáromi rácsa (281. ábra) vasabroncsra kötött tálszerűen 

 bemélyedő, aprókötésű, — még ma is található — sokszor 1 mé- 

 ter átmérőjű háló volt, melynek közepébe nyers, szagos húsdarabot 



