A MAGYAR HALÁSZÉLET. 



I. A MAGYAR HALASZEMBER. 



Az igazi magyar halász szülőföldje a Magyar Alföld vízmellékére 

 esik ; akad szórványosan a Balaton körűi, a Duna-mentén s a Dráva- 

 fokig is. 



Igazi magyar halász az, a ki ősi szerszámmal, ősi módon, patri- 

 archális összeállásban, tehát ősi bokorban, kötésben vagy felekezet- 

 ben űzi mesterségét s megbizonyíthatólagsoha czéhes és soha jobbágy 

 nem volt. 



Volt és van neki még ma is « nemzetsége*), a melyben a halászat 

 nemes mestersége apáról fiúra öröklődött és öröklődik ; mester- 

 ségére büszke, leginkább azért, mert erős a hite, hogy « Krisztus 

 halásza», hogy őselődjei a mesterségben az apostolok voltak. 



A magyar halász majdnem kivétel nélkül az, a mit a «jóra való 

 magyar ember » alatt értünk. Nyugodtlelkű, becsületes; jobbadán 

 hallgatag ; de a mellett nyilt, vendégszerető ; kiválóan mértékletes ; 

 munkában serény és kitartó. Legtöbbször bámulatos a megfigyelő 

 tehetsége, mely mindent felölel, a mi a vízben s a víz körűi van ; hozzá 

 példásan rendszerető, ki sohasem pihen le addig, a míg szerszámját 

 rendbe nem rakta. 



Mikor nyugalomra tér, a háló ki van terítve, a húzókötelek össze 

 vannak fejve, a czók-mók czibékestül a maga helyén. A fenékhorog 

 össze van szemelve s a fejmadzagnál fogva föl is kötve ; pallóköve, 

 végköve és böncsői szép rendben a tat mellé vannak rakva. Szóval, 

 úgy van a szerszámmal, hogy a nap vagy az éj bármely órájában 

 kiszállhat a vizekre s kivetheti. Rendes ő ezért, de meg azért is, mert 

 tudja, hogy szerszámja így tovább tart. 



