A MAGYAR HALASZEM BER. 



417 



Ez a magyar halászembernek általános jellemzése s a képet az 

 tetőzi be legszebben, hogy rendkívül szereti mesterségét s mint 

 mondtuk, büszke reá. Ö sohasem panaszkodik, hogy a halászat mes- 

 tersége kemény munkával jár; baja az, hogy a hal erősen elfogyott; s 

 ha valaki, a magyar halász az, a ki teljes joggal vissza kívánhatja a 

 « régi jó időket» ; mert a midőn ezt a sóvárgást — jogosultság tekin- 

 tetében — ■ másoknál számtalan esetben megczáfolja az az igazság, 

 mely a multak történetéből szól felénk, neki épen a magyar halá- 

 szat múltja, története ad igazat. 



No de lássuk a magyar halászembert úgy, a mint beszédközben 

 még az idegennel szemben is viselkedik. A midőn kutatásom Tihanyba 

 vitt, ott egy árva lélek ismerősöm sem volt ; egy sornyi ajánlást, 

 egy szónyi útbaigazítást sem vittem magammal s mégis czélt értem. 



A XIX. század egyik legnagyobb vívmánya, a vasút, letett a 

 szántódi állomáson ; egy mezítlábú árvagyerek felkapta táskámat és 

 indultunk a szántódi révhez. Itt van az átkelés, a Balaton legkeske- 

 nyebb részén, épen a tihanyi «Láb» irányában. 



A révház nagy, de elhanyagolt korcsmaépület. Betértem. S a 

 mint tudakozódom, hogy van-e révész, a ki átszállítana, a korcsmá- 

 rosné odaszólt egy kis gyerek felé, hogy: 



— Gyerek, csinálj füstöt ! 



A gyerek kiszaladt, a partfelőli gyepesen hirtelenül összekapart 

 mindenféle giz-gazt s meggyújtotta; természetes, hogy az égő burján- 

 ból sűrű, gomolygó füst szállott ég felé. Ennek láttára a tihanyi 

 parton levő révész nyomban a vízre ereszkedett s átjött. 



Nappal a füst, éjjel a tűz lángja szólítja át a révészt. Ez e tájon 

 ősidőktől fogva a jeladás módja. 



Átszállva, a «Láb» tágas gyepesén kiterített öreghálók fogadtak; 

 de halászember nem volt a helyszínén, mert délre járt az idő, a 

 halászság pedig csak reggel és estve található a hálóterítő helyeken ; 

 de annyit rögtön kivettem, hogy a «Láb» a főhely. Atkeltem tehát a 

 hegyen a kis félórányira fekvő városkába, mely, mintha oda volna 

 ragasztva a hegy oldalához, részben vakolatlan kőházaival, kőkerí- 

 téseivel sajátságos benyomást gyakorol ; legfelül az ősrégi apátság, 

 messze tekintő kéttornyos templomával. 



Ott a templom táján húztam ki az időt késő délutánig, nem birva 



Hekman O. A magyar halászat. -7 



