41 8 MAGVAR HALÁSZÉLET. 



betelni a valóban fölséges kilátással. A csöndes Balaton tükrösen 

 csillogott, hófehér küszvágó madarai lenge röptükkel még megnövel- 

 ték tengerszerűségét. Észak felől a Balaton fő agyagos szakadékai 

 szikláknak látszottak, délnek a Badacsony hegycsoport, túlnan 

 Somogy felöl a fonyódi hegy intett a néző felé. 



Estve felé leszállottam a « Lábra ». A halászság helyt volt; minden 

 kiterített háló körül egynéhány ember kötögetett, tatarozott. A leg- 

 népesebb csoportot kiszemelve, oda léptem, mire a következő pár- 

 beszéd fejlődött ki : 



— ■ Adjon isten szerencsés jó estét! hát itt terítgetnek? 

 — ■ Adjon isten az úrnak is! igenis itt szoktunk. 



Egy-két szót szeretnék váltani a bokor főemberével. 

 Nincs közöttünk főember, mind egyformák vagyunk. 

 - No de kormányos csak van ; 



— Az a, ni ! 



— - Hát az nem főember ? 



— ■ Nem a, mert csak a bokor eleje. Hát aztán mi járatban van 

 az úr? 



— Hát én bizony nézegetem a magyar halász dolgát; szeretem 

 nagyon. 



— Hát aztán mire jó azt tudni? 



— Megirom egy könyvbe, hogy az unokák is megtudhassák, 

 hogyan volt az ősök sorja. 



— E' már derék dolog! Aztán minek tisztelhessük az urat? 



— Szeged városa követe volnék. 



— Isten éltesse hát s alázatosan kérjük, micsoda legyen a czíme, 

 hogy megadhassuk a mint illik ? 



■ — Soh'se törődjenek avval! beérem én a mesterségemmel. 



— Hát tekintetes követ úr, ha nem vetné meg szegénységünket, 

 szívesen látjuk egy pohár borra ; nem úrnak való ; de jó kívánsággal 

 egésségére válik mindenkinek. 



— Nem vetem én meg a szegény ember dolgát, magam is az 

 vagyok ; szívesen koczintok magukkal. 



Elvezettek egy jókora csöbörhöz, mely félig volt borral ; — csak 

 úgy merítgettek. 



— Köszöntöm ezt a pohár bort a bokor érdemes elejére és min- 



