A MAGYAR HALASZEM BER. 419 



den emberére ; adjon isten jó szerencsét, erőt, egészséget s óvja meg 

 a bokor szerszámját a varsintától. 



Ez a varsinta az Acerina cernua L., a vágó durbincs, s a tihanyi 

 halászoknál a halszűkének előjele. 



Az én halászaim erősen összenéztek a varsinta hallatára; nagyon 

 meglepte őket, hogy ezt tudom. 



— Isten éltesse a tekintetes urat is. Be is verjük azt a gonosz 

 halat az evedzővel a földbe, hogy ne rontsa a halászatot ; — ■ — már 

 honnét is tudja ennek a dolgát? 



— Hja, fiaim, sokat tudok már én a Balatonról; bejártam 

 Kenessét, Fokot, Balatonfőt meg Fenéket; de most már lássuk a 

 dolgot. 



— Szívesen elmondjuk az egész sort. 



— Ne mondják maguk, majd kérdezem s ha nem jól mondom, 

 igazítsanak rám. Hát ugye ez az öregháló? 



— Az a! — Gyékényesnek is mondjuk. 



— E meg az istápja ? 



— A! 



— Az meg rajta a túzsér? 



— Az a! 



— Ez meg a monyköve ? 



— Munkűnek mondjuk. 



— ■ Az meg a bikagyékeny? 



— Mi a régi sor szerint torokgyékénynek mondjuk. 

 — ■ Hát a húzókötélre kötnek-e bötköt? 



— (A kulcsos * könyökével megböki a jegyzőt) Még a bötköt is 

 tudja! . — Kötünk hát. 



— Hát czéla van-e rajta? 



— De még a czélát is tudja! No már tekintetes uram, sok úri 

 emberrel volt már dolgom ; de még olyan nem találkozott, a ki a 

 varsintát, a bötköt meg a czélát tudta volna. 



Evvel azután megvolt a szükséges tekintély ; elmondtak s elcsinál- 

 tak azok előttem mindent; nem fogadtak el egy fillért s széles jó- 

 kedvükben csak úgy átröpítettek a szántódi révhez, kikötve a viszont- 



* Kormányos és bokor eleje egy személyben, kivel majd bővebben is megismerke- 

 dünk. L. Tihany. 



27* 



