420 MAGYAR HALÁSZÉLET. 



látást akkorra, a mikor a « hegyen járás*) kezdődik, no meg a jég- 

 halászat idején. 



A tihanyi tizes bokrok minden bizonynyal az egész országnak leg- 

 jobb evedzősei ; nekitámaszkodnak a lábvetőnek, erősen fogják az 

 evedzőt s mikor tollával bevágtak a vízbe, fölemelkednek, aztán hátra 

 dűlnek — s a kilencz evező oly szabályosan dolgozik mint valami óra 

 műve. 



A szántódi révnél megittuk az áldomást s ráadásul bemondták 

 még a következő nótát: 



Ej halászok, halászok 

 De szennyes a gatyátok ; 

 Talán nincsen babátok, 

 Ki fehérítsen rátok ! 



Ej kikirics, kikirics, 

 Nekem leányt ne keríts ! 

 Kerítek én magamnak 

 Szóikét, barnát pirosat. 



Egyáltalában mondható a magyar emberről s így a magyar halász- 

 ról is, hogy mihelyt észreveszi, hogy valaki megbecsüli a dolgát, sőt 

 ért is hozzá, tartózkodása legott eltűnik s a közlékenység szállja meg. 

 Különösen a tudás töri meg a jeget. Egy körösmenti öreg halászt, 

 ki sehogysem akarta ereszteni a szót, egy véletlen kérdéssel nyertem 

 meg. Észrevettem ugyanis, hogy hálójának úszófái a vörösfűz fájából 

 valók s azt kérdeztem : 



— Hát öregem, maga is vörösfűzből faragja a párát? 



Az öreg erősen megnézett, igazított a kalapján, azután így szólt: 



— No már, kérem alássan, hetvenöt esztendőtértem meg; Orzsé- 

 betnapján ülöm mög a feleségömmel az aranylakodalmat ; mög is 

 öttem már a javakinyeremet, de még olyan úri embör nem járt erre, 

 a ki mögmondta vóna, hogy az a pára vörösfűzből való — pedig 

 abból való a! 



Elmondott azután mindent; felnyúlt még a szelemen padjára s elő- 

 kerítette a feketére füstölt viliiktőkét is. 



A magyar halász nemcsak az apostolokra való tekintetből, hanem 

 különben is rátartós az ősiségre. 



«Mi őshalászok vagyunk», ezt számtalanszor elmondták nekem; de 

 néha meg is járták velem. 



