A MAGYAR HALASZEM BER. 42 I 



A Fertőmelléken, Hegykő falu halászai mind java magyarok, és 

 részben — a mint ezt már a szerszámok történeti részében láttuk is — 

 rendkívül érdekes szerszámmal halásznak ; de hát ők csak szigetségek 

 ama vidék más nemzetiségű árjában. Helyzetöknek teljes tudatával 

 bírva, féltékenyen őrzik magyarságukat. 



Jövetelemnek híre megelőzött s a nép között az terjedt el, hogy 

 az «ősmagyarokat» keresem; ki is tettek magukért mindenképen 

 helyes magyarsággal. 



De két különös mesterszó mégis csak belevegyült; az egyik a 

 «lőbő», a másik a « söfől » volt; én bizony nyomban kisütöttem, 

 hogy mind a kettő a németektől ragadt rájuk; — - igaz, hogy keményen 

 átmagyarosították, de bizony csak a németből eredt az ; a lőbő 

 nem más, mint a német « Lauben », vagyis a küszhal; a söfől nem más, 

 mint a német « Schiffl » , vagyis a farosbárka. 



Nekem azután föltűnt, hogy halászaim, a mint csak szerét tehet- 

 ték, sokat súgnak-búgnak, tanakodnak, vakargatják a fülök tövit; 

 sehogysem tudtam mire venni. 



De kisült ám, mikor már indulóban voltam ; kinógatták biz ők 

 legtekintélyesebb emberöket, a ki aztán szörnyű röstelkedéssel körül- 

 belől ezeket mondta: «Már hogy szégyen ne essék rajtunk, alásan 

 kérjük, hogyha valamit rosszul mondtunk volna, a milyen az a lőbő 

 meg a söfől, hát ne írja ki az úr, mert átlátjuk, hogy bizony nímet 

 soron került hozzánk. » 



Ez a magyar halászember vázlatos képe. 



