II. TIHANY. 



A Balaton fölséges partvidékének egyik része sem járul annyira 

 ahhoz, hogy a remek víz tengerszerú'ségét megnöveszsze, mint Tihany 

 félszigete. Keskenyen, messze benyúlik a nagy víz síkjába, halász- 

 nyelven szólva, épen a derekán, a hegyes Zala oldala felől és csak 

 alacsony, lapos nyereg köti össze a parttal ; holott foka, Szántódnak 

 szökve, hegyekből alakúi, a melyeknek alakzatai tűzhányó eredetre 

 vallanak. 



A félsziget a halásznépnek habválasztója. Kenesse s egyáltalában 

 a Balatonfő halásza azt mondja, hogy a legjobb halászat «Tihahab- 

 bal», azaz Tihany felől jövő habbal, tehát alsó széllel esik; Keszt- 

 hely halásza ugyanezt vallja, tehát a felső széltől várja a jó szerencsét; 

 Tihany halászának a Zalaszél kedvez. 



Tihany félszigete még e század első felében is erdővel volt 

 borítva ; verőfényes oldalain mindig tüzes bor termett ; szántóföldnek 

 való része is mindig volt; legelőben sem szűkölködött; síkvizében a 

 garda, a keszeg ezernyi ezreket számláló seregekben villogtatta ezüs- 

 tös oldalát ; a ragyogó küszhal sokasága, megriadva, mint hirtelenül 

 kerekedett szél, úgy borzongatta meg a sima tükröt s e haltömegek 

 nyomát követte a prédából élő vízi rabló, a «íogas». A félsziget hón- 

 aljaiban nádasok sűrűje, czimérje, rigyása terjedezett, bőviben adva a 

 pontynak az édes gyökeret, a csukának, harcsának a megfekvés 

 helyét. Különösképen pedig termett és terem a félszigeten merész, 

 tiszta magyar emberfajta, mely ért a fejszéhez, az ekevashoz, a szőlő- 

 kapához, a pásztorbothoz, legjobban pedig az egy darabból, tűzzei 

 vassal kivájt bödönhajóhoz és az öreghálóhoz, a melylyel csöndes 

 időben, de szélben-viharban is kiszáll a vízre; ért végre a jéghez, a 

 mely alatt mesterileg űzte és űzi a téli halászatot. 



A félsziget természete mindent adott az embernek s az nem is 



