TIHANY. 43 I 



nyiaknál legfőképen, mert ősrégi megszokásból eredve, belényugosz- 

 nak s így a békés együttmaradásnak úgyszólván sarokköve. 



A vonyóra való sorsvetésnek legeredetibb módja az, hogy a bok- 

 rok kormányosai a földre teszik kalapjukat és összeadják bicskájokat, 

 a melyekre rámondják, hogy ez a bicska a vonyó. Erre a bicskákat 

 egy ember, vagy — ha akad — gyerek, a kalapjába vagy kötényébe 

 szedi ; jól megrázza ; azután láttatlanban kimarkol egyet s beledobja a 

 balkéz felőli első kalapba s így sorba a míg a bicska tart. Nincs eset 

 reá, hogy valamikor összevesztek volna; de az is igaz, hogy derűi 

 és komorodik az arcz, a mint az egyiknek vagy a másiknak jó vagy 

 rossz vonyó jut, mert van ám ott sáros, akadós is elég. 



Manapság, az írás terjedésével s kivált az őszi nagy halászat kez- 

 detén a megfelelő nagy sorsolás czédulával történik. 



S a mint a bokrok meg tudnak egyezni és nyugodni a sorsosztotta 

 vonyókban, úgy megnyugszik a bokor egyes embere az osztalékban, 

 mely szintén bicskavetéssel történik. 



Mihelyt a bokor meghalászott s a szerszámot elrakta, kiszáll a 

 gyepre s egy rakásra hányja a kifogott halat ; erre valamelyik öregebb 

 halász nekiáll s kiválogatja azokat a nagy halakat, a melyekre mindig 

 akad vevő ; ezek után elosztják a pénzt ; a többi halat elosztogatja 

 tíz, lehetőleg egyenlő rakásra, a mely műveletet kilencz társa szem- 

 mel és szelid megjegyzéseivel kiséri — « nocsak ezt ide, ezt meg oda, 

 ide is kellene, oda is kellene ». 



Mikor már senkinek sincsen megjegyzése, minden halász beadja 

 a bicskáját s rendesen gyereket kerítenek, kinek a kalapjába teszik a 

 tíz bicskát ; a gyerek jól összerázza, aztán sorba ráveti a halraká- 

 sokra — mindig balfelől kezdve. A kinek a bicskája melyik rakásra 

 esett, az az övé. 



Mikor beüt a garda, vagy egyébként kedvez a «jó szerencse*) s 

 mázsaszámra kerül a hal szárazra, akkor nincsen sorsvetés, mert 

 akkor érvényre jut a tihanyi mértékegység, az egy rőf vászonból 

 készült tarisznya ; ennék rőfjét pedig kinek-kinek a felesége méri a 

 karján végig a melle közepéig; természetes, hogy a kinek jó begyes, 

 vagy épen « égi meszelő » jutott, az jár legjobban halméréskor; de 

 már a tihanyi halász ezt csak úgy tréfásan hozogatja fel — elvégre 

 ezt is a sors juttatta kinek-kinek. 



