III. A « LÁTOTT HAL». 



TIHANY ŐSHALÁSZATA. 



Képpel. 



Szent Márton napja körűi az idő már késő őszre jár. A fák lombja, 

 elsárgulva, rég lehullott s a Balaton szabadon vágtató, borzongósan 

 hideg szele a tihanyi fokon végig söpörve, fölkapja azt a lombot, 

 megkavarja a nagy űrben, azután — mintha unná a játékot — ki- 

 ereszti. A lomb elül a habok taraján, mint a felriasztott seregély- 

 madár kóválygó csapata az ingó nádas sűrűjében. 



Az avar fakó színben, a szántódi nádas aranyos barnában aluszsza 

 álmát s a madárvilág is teljesen megváltozott ; vele az egész tó képe, 

 melynek oly jellemzően kiegészítő része épen a madarak élete, moz- 

 galma. 



Eltűnt a küszvágó, mely sokaságával, lengő röpülésével, hófehér 

 színével a tó nyári képének oly annyira megadja a tenger zamatát. 



A kócsag, a szürke és vörös gém már nem riadoz fel a szélvizek- 

 ből ; a bölömbika elhallgatott ; a nádiveréb rikácsolása azonképen. 



Most a vadludak a siető, részben az észak messze tájairól érkező 

 ruczaseregek uralkodnak a levegőben, az északi sark tájáról való bú- 

 várok pedig a nyugtalan vizeken ; de igaz, a lócsér is kering és 

 lebeg a habok fölött, csakhogy vendég voltát rögtön elárulja : meg- 

 jelenik — eltűnik. 



A sikvíz csillogása, színek szerint változó játéka is másnemű már. 



Borús napokon az ólom színe az uralkodó ; tiszta időben a ten- 

 gerzöld. — Ha a szél elül s szakadozott felhők borítják az eget, 

 ekkor a nap világa foltosán éri a vizeket s a foltok, néha elnyúló 

 szalagok, hol szmaragd-, hol nilus-zöld színben tündökölnek. 



A tónak egyes részeit köd borítja ; s ha a tihanyi fokról akár 

 Balatonfő, akár Balatonfenék felé tekintünk, szemünk a ködbe 

 téved, s partot nem érve, valóságos tengeri képet élvez. 



Hkrman O. A magyar halászat. 2 ° 



