A LÁTOTT HAL. 43 ^ 



Északkelet felé: 



Akasztó, 

 Nyársoshegy, 

 Ekkó, 



Dalvárdomb. 

 Ezekről a hegyen járók a Balatonfő felé tekintenek. 

 Délnyugat felé: 



Pusztatemplom, 

 Sóspartok hegye, 

 Gurbicsatető, 

 Csúcshegye. 

 Ezekről a Balatonfenék felé őrködnek. 



Ezek a hegyenjárók egytől egyig tapasztalt, kipróbált, éleslátású 

 s a tó tükrét színe, csillogása, hináros helyei szerint bámulatos pon- 

 tossággal ismerő halászok, a kik még az arányoknak távolság szerint 

 való apadását is pontosan meg tudják ítélni, a mi a látott hal elfogá- 

 sánál igen lényeges föltétel. 



Most már visszatérhetünk a veszteglő bokrokhoz s őrszemeikhez. 

 Az Akasztón levő hegyenjáró halat lát. Teli torokból s avval a 

 bizonyos vontatottsággal, a mely a szónak nagy távolságra való meg- 

 érthetőségét biztosítja, lekiált a bokrok felé : 



« Háájóóráá! ! » 

 Hogy a jeladás arra az esetre is biztosítva legyen, ha a hang nem 

 érné el az őrszem fülét : lekapja subáját, botjára tűzi s magasra emeli. 

 Az őrszem erre a bokrok felé kiált, ezek pedig talpon teremve 

 hajóikra rohannak. 



Az evezők húzópántja egy pillanat alatt a vonószegbe van akasztva, 

 s nyolcz evező tolla belevág a vízbe. 



A hálóvető legény most a macska mellett áll ; a kormányos, háttal 

 a hajó orra felé, megszorítja a kormány kacscsát s szemét a hegyen- 

 járóra szegezve, lesi annak minden mozdulatát, mert a mozdulatok 

 jelek s a hajót ezek szerint kell kormányoznia. 



A látott halnak se törvénye, se szabálya: ki tudja honnan jön, 



vagy merre tart ; ma itt, holnap ott mutatkozik, azért « szabad a vásár ». 



A jelre mind a hét hajó kirohan ; a legénység a rugófába veti 



meg a lábát s szakadásig megfeszített karral, derékkal evez ; ilyenkor 



