44 2 MAGYAR HALASZELET. 



Kívülről oda van támasztva a csáklya, pár evező, vendégpad, szolga- 

 pálcza s a sátor közvetetlen közelében, valami partszakadás oldalába, 

 belé van ütve a szolgafa ■ — csak olyan, a milyen « terem » ■ — ; rajta a 

 réz-bogrács, a melyben a halászlé készül; ha telik a három főhalból : 

 ponty, kecsege, harcsa, — ha nem telik, hát dévér és harcsa csak 

 akad. 



Ez a sátor önkénytelenül is eszébe juttatja az embernek az ázsiai 

 vándornépség « jurta » -ját s az a patriarchális szellem, mely a halász- 

 bokorban uralkodik, szakasztott az, a mely az alföldi, szétszórt tanya- 

 világban oly fölséges rendet és összhangot teremt, az egyes tanyán 

 épen úgy, mint a pusztai kapitányság egész közönségében, a mely- 

 nek alapja a családfő iránti tisztelet, s a f ő részéről a komolyság. 



A mig déltájban a bokor legénysége a sátor és a bogrács körül 

 forgolódik, a mester le nem pihen a világért sem, mert neki hasznos 

 munkával jó példát kell adni: beül a hajóba, előveszi a lehessél töl- 

 tött hálótűt és foltozgatja a hálót, hol « felszárra] », ha két szem 

 szakadt ki, hol « háromlábbal », ha három. 



S a midőn késő alkonyat táján végre a mester rágyújt s a bun- 

 dán nyújtózkodva nagyokat gondol, nagy füstöket ereget, ekkor az 

 öreglegény a kötelességen túl, ráadásul, előveszi a hálót, köti a fel- 

 szárat, a háromlábat, bizonyítván evvel, hogy van « embersége ». 



E patriarchális szellem hozza magával azt a vendégszeretetet is, a 

 mely e halászok lelkében törhetetlen. Horgászszon csak valaki köze- 

 lükben, úgy délebéd táján, bizonyos, hogy az öreglegény illedelmesen 

 előáll: « Tisztelteti az urat a mester és ha nem vetné meg a szegény- 

 ségünket, szívesen látja egy kanál halászlére.)) A mester saját kanalát 

 adja oda a vendégnek, ő maga csak úgy bicskával szedegeti a szépen 

 megszíjjalt darabokat; — betetőzik pedig avval, hogy azt se kérdik: 

 ki fia vagy ? 



Ez a vendégszeretet, a tisztességtudás bensősége, a szigorú ragasz- 

 kodás bizonyos rendhez minden bizonynyal szintén történet előtti 

 időkből ered ; a mai kor csak apaszthatja — lassan, igen lassan — , 

 mert a halász úgy, mint a pásztorember, foglalkozása révén félre jár 

 a községi közélet sodrától, sokat pihen a legjobb anya, a természet 

 kebelén s ez megtartja egyszerűségében, szokásában, minden jellemző 

 tulajdonságában. 



