448 MAGYAR HALA. SZÉLET. 



Jázos, Ludas, Beresleg 

 Jaj de régen keresleg 



A «gyakoré» és a «keresleg» a költői szabadság föltétlen voltá- 

 ról tesznek tanúságot. 



A HALÁSZKÖRÖSZTÖLŐ. 



Ez a szokás, mely már alig él s jelenetei, főkép pedig áldása 

 szerint már csak töredékeiben volt megmenthető ; igazi halászszo- 

 kás, mely a bokor legifjabbik tagját, az apródot vagyis inast illette s 

 akkor esett meg, mikor a szerencse valami derék vizát vagy tokot 

 vitt az öreghálóba s az apród először vett részt a nagy fogásban. 

 A keresztelő tehát a halászszá való felavatás volt s úgy is mondták, 

 hogy « avatni». 



A szertartást az azon a hálón lévő mester rendezte házánál, a ki 

 a nagy halat fogta. 



Estve felgyülekezett a halásznépség sokadalma, férfi, asszony, 

 leány, ifjú, gyerek s legelőbb is egy vagy több asszony vállalta el a 

 «körösztanya tisztjét)). 



Erre a mester kámzsaszerűen hálót öltött magára, halásztálat vett 

 a kezébe, a melyben Dunavíz s egy jókora kavics volt. 



Az összehívott czéhbeli mesterek és a sokaság elhelyezked- 

 tek, mire a szertartást vivő mester, hálóköntösében előáll s elkezdi az 

 áldást: 



Atkás, Düllő, Bocskoros sth. 



mint fennebb adtuk. E mondókához ékes versezetben csatlakozik a 

 nagy hal fogásának története. Végre előlép a mester s a széken ülő, 

 felavatandó hálászapródhoz — ki mellett a keresztanyák állanak — -., 

 a következő ékes rigmust intézi, a melynek részben igen csiklandós 

 helyeit a komáromi halászságtól eltanult költői szabadalom e helyen 

 kissé megszelídítette : 



Te övedző nem törő. 

 Gúzs nem szakajtó, 

 Alattság után nem futamodó 

 Hunczut akasztótara való 

 Bestekuralía ! 



Prépusórán van egy nagy fa 

 A fa alatt egy nagy kii, 

 A kii alatt egy bagó : 

 Az bökje a . . . . fejedet, 

 Úgy legyen ! 



