45 2 



MAGYAR HALASZELK I . 



Halász legény vagyok én, 

 Duna hátán járok én : 

 Két övedző a kezembe, 

 Barna kis lány az ölembe ! 



A legtöbb mesterszó a következőben van : 



Nincs szebb élet minálunknál, 

 Az dunai halászoknál ; 

 Mink porcziót nem tizetünk, 

 Mikor tetszik, elmehetünk. 



Bcövcd^ük a ladikot, 

 Ki is hányjuk mi a hálót ; 

 Kihúzzuk mi a letartást, 

 Megtraktáljuk a jó pajtást. 



Ha az bárkát jól megrakjuk. 

 Az alattságot kinyújtjuk : 

 Vigan megyünk hazafelé 

 Az Vágduna vize felé. 



Közel jár ez is: 



Az halásznak jól van dolga : 

 Egy tanyáról a másikra ; 

 Ha van a halnak járása, 

 Az életnek nincsen mássá. 



Famohából tüzet raknak. 

 Mellette ott pipázgatnak ; 

 Míg a halak süldögélnek 

 Mellette pipázva ülnek. 



Egy legenda is élt valamikor a komáromi halászok száján s hogy 

 tele lehetett mesterszóval, erről a megmentett két-három sor is 

 tanúskodik : 



Mikor az úr Jézus maga a földön járt. 

 Bement az csónikba, benéz a tat alá 

 Kenyeret sem talá' — — 



Komárom százakra rúgó mestereiből s a halászatot urok után 

 folytató özvegyeiből manapság már csak néhány van meg mutatónak: 

 a hanyatlás általános s természetes, hogy a mesterséggel annak úgy- 

 szólván virágja : szokás, köszöntő, dal, hagyomány és babona is 

 veszendőbe megy. A mi itt eddig és ezentúl le van jegyezve, az olyan, 

 mintha az utolsó óra maradéka volna ; javát megőrizte az ősi soron is 

 halászcsalád, a TuBÁ-ék családja, egy halászó özvegy anya két fiával, 

 s összeszedett némelyeket id. Szinnyey József is. 



