V. PAKASZTANYA 



Képpel. 



Pákásztanya ! A mai kor gyermeke hallja, olvassa e szót s leg- 

 alább is különösnek találja ; ■ — megfejteni, értelmét adni nem tudja s 

 ha a véletlen nem jár kezére, ha nem kerül szeme elé Ujvalvy Sán- 

 DOR-nak — az utolsó igazi vadásznak — leírása, vagy nem vetődik 

 útjába Ős-Bihar lapályainak örege — de öreg legyen ám ! — nem 

 fejti meg a maga volt, letűnt valósága szerint sohasem. 



A pákász, az egykori bihari rétségnek, mocsárvilágának ura és 

 őslakója eltűnt — elfogyott, mint elfogyott lecsapolás útján a rét, 

 a mocsár. 



Az egykori nádrengetegek, ingoványok, kutak, morotvák, goron- 

 ezok, zsombékok helyén ma az eke túrja a tőzeges, kövér televényt; 

 az eke vasa néha zökken egyet — beléütődött valami levert czövek, 

 karó földalatti maradványába, talán a pákászkunyhó mesteroszlopába, 

 mely azt a sátorszerű, csúcsos nádalkotmányt támasztotta, 



Itt-ott kitúrja az eke a karózatok egész sorait, melyek szépen kettős- 

 ben, úgy egy derék macskajárónyira vonulnak egymás mellett, erre arra 

 kanyarogva s a kanyarodások öbleiben lépésnyi közöket hagyva : 

 ezek a csíkgátak vagy lábók maradványai. Kitúrja az eke a hozzá- 

 valót is: elfeketedett fűzfavessző fonadékok ezek, hasas, vagy tölcsér- 

 szerű alakzatokban. Ezek a csíkvarsák maradványai ; akkor szolgáltak 

 a csíkgát közeiben, a mikor a bihari urak Komádiba «csíkászni» jár- 

 tak. — Igaz, hogy ez a csikaszát titulus bibendi s minden egyéb volt, 

 a mi a bihari dáridóhoz tartozott, csak csíkfogás nem. Ezt rábízták a 

 pákászra, ki meg is felelt emberül. Mert a történeti igazság úgy 

 kivánja, legyen ide irva, hogy azokon a dáridókon bor, kártya és 

 czigány mellől nem hiányzott a csík — ■ more consueto káposztalében 

 főve ; s az igazi bihari gyerek úgy ette meg, hogy meg sem mozdította 



?o* 



