PÁKÁSZTANYA. 469 



telték, éltepárjával megeskették s harangszóval, papi áldással eltemet- 

 ték volna. 



Még az a két legfőbb életszükség : a dohány és a puskapor sem 

 igen hozta lakott helyre; — « szerezte » a lápokon, mint ruházatát, 

 kését, bográcsát s szerszámjának kevés vasát — mindenét, még a 

 « rozsdását)), azt az egycsövű, megszögezett, megmadzagolt s mégis 

 biztos puskáját is. 



Adót nem fizetett; neve nem volt beírva község, megye, uraság 

 lajstromába ; nem volt jobbágya senkinek ; pap nem szedte tőle 

 a párbért, szóval a rétség szabad embere — még a nemes embernél 

 is szabadabb volt. 



Pedig élete nem folyt titokban ; ismerte a környék gazdája, halá- 

 sza, vadásza, messze vidék utazója ; mert akkoriban, a mikor a pákász- 

 ság virágzott, a csinált útnak hire hamva sem volt ; gyepről-gyepre 

 hajtott a magyarság; kútgém volt a mérföldmutatója, csillag a veze- 

 tője s a mikor a rétséghez ért, akár száz szekérnyom vezetett abba. 



Itt kezdődött a pákász birodalma, melynek úgyszólván minden 

 fűszálát ismerte; itt volt hivatása a külső világgal szemben, mert egyedül 

 ■ő volt a biztos kalauz utasnak, vadásznak ; a nemes ember csótáros, 

 fényes fogatának, a gyolcsos tót fedeles szekerének ; sőt még annak 

 az istenadta vándorló legénynek is. 



S a reánk maradt hír azt mondja, hogy a pákász talpig becsületes 

 ember volt, ki sohasem élt avval a hatalommal, a melyet a rétség 

 belsejében könnyű szerével s nyom nélkül gyakorolhatott volna ; mert 

 csak rajta múlt, hogy azt, a ki kalauzolására bízta magát, valami láp- 

 kútba, ingoványba elveszítse. 



Egy kis dohányért, pár töltés porért, néhány szögért fáradságot 

 nem ismerő készséges kalauz volt ; ismerős gazdával, vadászszal szem- 

 ben, csak úgy távolról érintgette apró szükségét, a mit a rétségből 

 ki nem teremthetett; adott aztán cserébe csíkot, csukát, rókabőrt, 

 darutollat, vadkacsát, vadludat ; megmondta a legjobb vadászó helyet. 



A cseretárgyat mindig kéznél tartotta, hogy a vásárjáró mester- 

 embertől beszerezhesse szükségeit. 



Pénzzel nem igen bajlódott; — minek is! 



A kit sorsa, útja, vállalkozása a lápok közé vitt, az nem lehetett 

 el, nem boldogulhatott a pákász nélkül, mert a lápok, rétek állapota 



