PAKASZTANYA. 



47 



ez a nyári kunyhó a finn «kótára», mely azonban fenyőrudakból készül. 

 A «hegy» nem hegy s nem domb, hanem — a lápi ember fogalma 

 szerint — szilárd sziget, a melyen a mocsárfűz, a rekettye, néha az 

 eltörpülő nyárfa, megvetheti gyökerét. A tűzhely a középen s csak a 

 sík földön volt ; fölötte függött a horgas szolgafa, mely a bográcsot 

 tartotta ; a gorczok táján a nád közé be volt szurkálva a kanál, az ár, 

 kés, orsó, viszáló, fésű; köröskörül hevert a «czókmók», bunda, szűr, 

 a lápi bocskor; az eleség s az ürgebőrbe rejtett borotva magasra volt 

 akasztva ; mert a lápi ember, a pákász mindig borotválta az állát. 



Kívülről a kunyhó csúcsa táján feszült a rókabőr. néha nyúl vagy 

 vadmacska; a kunyhó körűi járkált, lubiczkolt a pákász « majorsága », 

 szelídített, pelyhes korában kiszedett vadrucza, vadlúd, néha egy- 

 egy csonkaszárnyú daru, vagy kócsag is. 



Csak a rangosabbja készített putrifélét, mely kissé be volt ásva a 

 földbe — fal helyett; aztán rá volt rakva a fedél, megföldelve a 

 tövén környöskörűl. Se ablak, se kémény; az ajtó fölött egy lyuk, a 

 hol a betóduló világosság s kitóduló füst örök harczban állottak egy- 

 mással. 



•Itt járt-kelt a feleség, itt született s cseperedett fel a pákász gyer- 

 meke — a szabad természet szabad teremtménye. 



A pákász főszerszámja háromféle volt: a « rozsdás », a varsa és a 

 tőr ; a mi pedig mindig vele volt, az a kaszúr, melylyel vágott, s a 

 lápibot, a melylyel tapogatott; egy toldott-foldott lélekvesztő is rit- 

 kán hiányzott. 



A « rozsdás » és a lélekvesztő, mint drága jószág, mert nehezen 

 szerezhető, örökségbe járt. 



A pákász sohasem volt jó lövő, az igazi vadász ember értelmében. 

 Repülő madárral, futó vaddal nem boldogult ; — hagyta röpülni, futni 

 kedve szerint, mert más volt az ő módja; ráadta magát a lesre. Kita- 

 nulta a madár járását, tartózkodását, hálóhelyét, főkép pedig azt, hogy 

 mikor jár seregesen s hová száll be. Mikor már kitudta, elővette a 

 puskát s pákász módra töltötte meg; egy fél marok por és egy marok 

 vágott ólom jól lefojtva. Azután meghúzta magát a kellő helyen s 

 bevárta a sereget; a mikor azután a rucza, a lúd százával, ezrével 

 beszállott s jól összeverődött a tisztás tükrén, oda lőtt a pákász a leg- 

 sűrűbbjébe. Olyat szólt az a lövés, akár egy kölyökágyú s az is igaz, 



