4J2 MAGYAR HALASZÉLET. 



hogy rúgásától szikrát hányt a pákász szeme ; de ott is fetrengett tíz- 

 húsz vad, festette pirosra a vizet, míg tolla szerteröpült a levegőben, 

 akárcsak párnát repesztett volna meg valaki. Egy ruczára, egy lúdra 

 pákászember nem tüzelt sohasem: « sajnálta tőle a lövést." 



Rókával, vadmacskával, nyúllal sem tett különben ; — kileste járá- 

 sát, csapását, fekvő helyét s fektében eresztette reá a lövést; de ez 

 a ritkább eset volt, mert inkább folyamodott a tőrhöz, mely a bőrt 

 épségben hagyta s így értékét a szűcs szemében növelte. 



A tőrnek egy igen érdekes fajtáját különben a ruczákra és ludakra 

 is alkalmazta. Kileste a pontot, a hol a nádból a síkvízre ki s be 

 szoktak járni, mert tudta, hogy ezek a madarak kivált költés idején s 

 mikor fiókákat vezetnek, állandóan a vizek bizonyos táján tartózkod- 

 nak s mindig ugyanazon a helyen járnak ki a szabadvízre, úgy, hogy 

 a nád közt egy látható, keskeny csapás is marad. E csapásban a 

 pákász — ■ úgy arasznyi magasságban — ■ egy erős nádszálat kötött 

 keresztbe, erre pedig ráakasztotta a madzagtőrt, nagy nyílással, úgy 

 hogy alsó kerületével két ujjnyira a víz alá ért; a mint a rucza vagy 

 lúd úszott, fejével átjutott, nyakával is, de már a hasa feszítette, tehát 

 húzta is a madzagot s így összébb hozta a tőrt, a lába pedig úszó 

 mozgása közben, épen csuklójával érte a tőrt, tehát horgosán húzott 

 s így a tőr legalább is egy lábánál fogva ragadta meg a madarat. 



Legszebb s legeredetibb ruczavadászatát télszakán űzte. Tudta a 

 láp és rét helyeit, a melyek forrásosak voltak, azért be nem fagy- 

 tak ; s tudta, hogy kivált a tőkés rucza s azok a fajok is, a melyek 

 északi tájakról hozzánk vonulnak, szintén járnak a nyilt helyekre. 

 Ekkor összebeszélt pákásztársaival ; nagy körben körülfogták a for- 

 rásos helyet s összébb nyomultak; útközben pedig pőrére vetkőztek! 

 Kellő távolságra érve, egy füttyre, mind berohantak a vízbe. A ruczák a 

 vízből nem bírtak nyomban fölemelkedni, mert térre van szükségök ; 

 erre volt építve a roham. A többit elvégezte a bot. 



A halászati mesterfogásokban a pákász utolérhetetlen volt; úgy- 

 annyira, hogy még ásta is a halat; — bármily csodásan hangozzék 

 is, ismételve legyen mondva : ásta, kapával a föld alól. De vegyük 

 sorba. 



A pákász, a rétség és láp természeténél fogva, igazi őshalász volt: 

 dolgozott a varsával, főleg a csíkvarsával vagy kassal, a csuka- 



