PAKASZTANYA. /rrj 



-+/ 7 



varsával és a vejszével ; s minthogy a nyilt vizekből a csuka sohasem 

 hiányzott, nagyon valószinű, hogy ismerte a csapóhurkot is. Ez utób- 

 bira határozott adatom nincsen, de föl merem tenni, mert a csapó- 

 hurok csukás helyeken ma is dívik s igazi ősszerszám. 



A pákász jól tudta, hogy a csík gyakran felszáll, levegőt szippant, 

 azt úgyszólván magán keresztül hajtja s hugygyóján kiereszti; ott tehát, a 

 hol nyilt vizek közelében ingóláp volt, t. i. növénytakaró, mely az embert 

 elbírta s a mely alatt mélység tátongott, természetesen vízzel telve, 

 ott a lápmetszővel kivágta a takarót, úgy, hogy egy kútszerű nyílás 

 keletkezett. A csíkok hamar odaszoktak s felszállottak egy kis leve- 

 gőért. Ekkor a pákász dolga meg volt nyerve : a csíkvarsát a szádjá- 

 val lefelé fordítva beállította a «kutúba» s a felszálló csík beletévedt, 

 a bobálylyal együtt. 



Jól tudta a pákász azt is, hogy a csík akkor, a mikor a hóvizek, 

 vagy nagy esőzések megdagasztották a rétet s lápot, ide-oda úszkál ; 

 ekkor rekesztésre fogta a pákász a dolgot, t. i. karókkal, hínárral, 

 mindenféle giz-gazzal keskeny gátakat — csíkgátakat, lábót — rakott, 

 hosszú sorban, itt-ott közöket hagyva, a melyekbe a csíkvarsát beszo- 

 ríthatta s a hol a járócsíkot elfogta. 



A csíkkas természetesen fűzvesszőből való volt; így a csukavarsa 

 is, melynek mind a két végén volt szádja. A csukáról a pákász jól 

 tudta, hogy az érszerű, keskeny vizeken ólálkodik, a hol a szembe 

 jövő kis hal nem térhet ki előle ; vagy a síkvíz szélein, hol észrevét- 

 lenül ronthat prédájára, tehát ide rakta a csukavarsát. 



Tudhatta azt is a pákász, hogy a csuka « elfekszik », t. i. közel a 

 vízszinhez órákon át egy álló helyen veszteg áll s ekkor a csapóhur- 

 kot kerítette a nyakába. 



A hol nyiltabb vizek összeértek, ott veréseket csinált, hálóvarsát 

 állított kárászra, czompóra, vagy vejszét csinált mindenféle halra. 



Télen kizárólag csíkászott, mert akkor a csík teljesen hatalmába 

 volt adva. A pákász ilyenkor bátran járt-kelt a jég hátán, s bárhol ütött 

 léket, a hal odajött, hogy élő vízhez jusson; ekkor lékbe állította varsáit. 



De meglepte néhanapján az aszály, a szárazság is. Az ingóláp meg- 

 szilárdult, a kutu alászállott ; iszapossá, végre sárossá vált ; a káka, a 

 sás eltörpült, járható lett a rét, a láp ; — utas, vadász a pákász tudo- 

 mánya nélkül is boldogult; sőt a vízivad is megfogyott. 



