VI. A CSIKASZ. 



Képpel. 



Az egykoron oly hatalmas népies halászati ág, a csikaszát, ma 

 általánosan leáldozó félben van s aligha megéri a huszadik század első 

 napjának virradatát. 



A rétgazdaság idejében, jelesen téli időben — legsűrűbben a nagy 

 böjt idején — hordókkal, csíklajtokkal megterhelt szekerek küzköd- 

 tek a nagy magyar rónaság tapadó sarával, feneketlen kátyúival, azon 

 igyekezve, hogy valamely népes várost elérhessenek s piaczára kiáll- 

 hassanak. 



S mikor a csikaszok hordói megjelentek a halaspiaczon, hírök, 

 szájról-szájra járva, bekalandozta a várost, kiszólította a szegény fele- 

 ségét valami füstös bögrével, a gazdag szakácsnéját öblös, mázos 

 fazékkal ; mert a csík akkoron közétel számban ment : úrnak, zsellér- 

 nek kedves eledele volt. 



A piaczon hosszú sorban állott a nagy kád, a melybe a hordóból, 

 lajtból a csikót bedöntötték s e kádakban, kevés vízben megnyüzs- 

 gött a síkos, barna halak töméntelen sokasága ; ötszörte, hatszorta 

 több volt a hal, mint a víz, úgy, hogy a bámuló szem egy szünet nél- 

 kül kavargó, kigyódzó, gomolygó tömeget látott ; a megnyálkásodott 

 vízből apró buborékok keltek s minden pillanatban száz meg száz 

 csíkszáj jelent meg a fölszínen csillagágra álló bajuszával, hogy nyom- 

 ban eltűnjék. 



E csíktömeg fölszínén hevert a csikszűrő, rendesen egy kanál- 

 alakra kivágott, érett lopótök, kellő lyukasztással, hogy a víz hamar 

 kifolyhasson ; ritkábban fűzvesszőből fonott mércze, melyet lyukasz- 

 tani sem kellett. 



A csikászember tenyerestalpas párja — takarosan kiöltözve, mint 

 a piaczra illik, — kínálgatta a « lelkemet », az «ifj asszonyt », «a nem- 



