a csikasz. 477 



zetes asszonyt » , nagy ritkán a « tekintetest » is, ha elvetődött arra a 

 tájra — a nagyságolás nyavalyája akkoron még nem is csírázott, a 

 mikor t. i. a « Karok és Rendek » is csak tekintetesek voltak — 

 s különösen a «lelkemasszony » — no meg az ifjasszony — kétszer- 

 háromszor is végig járta a kádak sorát ; előbb kiszemelte, hogy hol 

 van a legöblösebb csíkszűrő, aztán hosszan latolgatta, vájjon jobban 

 jár-e, ha az öblösebbel több apró csíkot vásárol, vagy a kisebbel 

 kevesebb csíkot, de nagyobbat? addig addig; míg megállapodott. 



Akkor egy váltógarasért derék csíkszűrővel mérték azt az eleven 

 böjti eledelt s természetes, hogy — ■ lehetetlen lévén a « tetővel » 

 való mérés — a ráadás el nem maradhatott, a mint ezt már a magyar 

 asszony ősi természete meg is követeli, meg is adja. 



A jó gazdasszony hírnevének akkor az is egyik alapköve volt, 

 hogy « megfőzi a csíkot », természetesen káposztalében, a minek ismét 

 az volt az előljáró föltétele, hogy a káposztához gyökeresen értsen. 



A hírére rátartós, vagy épen féltékeny gazdasszony meg is találta 

 az «urát» — ■ « férjek » még akkoron nem igen voltak — hogy jó lenne 

 bizony egy kis «csikászatot rendezni » s hogy jó lesz ezt meg azt az 

 urat meginvitálni; az «ez meg az az úr» rendesen « tekintély » s kellő 

 szájjal biró úriember volt, a ki portáról-portára eljárt a jó étel után 

 s a vendéglátás fejében szerte hordta a «jó gazdasszony)* hirét. 



S az ilyen régi magyar « csikaszát » keveset engedett még a disznó- 

 tornak is ; sőt a rangosnak szárnyra kelt a híre s bejárta még a szom- 

 széd vármegyét is. Igaz, hogy nem egyedül a csík miatt — mert az 

 jóformán csak ürügy volt — . hanem a társaság miatt, mely együtt 

 volt, no meg mindazért az « istenáldásért », mely a csíklevesre követ- 

 kezett s a mi alatt a vendéglátó ház asztala megrecsegett, meggör- 

 bült; legesleginkább pedig azokért a — - sokszor bizony nagyon sikam- 

 lós adomákért, a melyekre az a sikos jószág oly nagyon alkalmatos 

 volt. Az ilyen lakoma szelleme megfelelt a közmondásnak, mely ugyan- 

 csak a csíktól vette eredetét, az az: « eleven mint a csík.» — Sőt 

 nem egy magyar vármegyében — leginkább Biharban — • a ((csika- 

 szainak)) a megyei közélet szempontjából is nevezetes jelentősége 

 volt; jobban hozta össze s közelebbre is juttatta egymáshoz a vezető 

 elemeket, mint manapság nem egy hangzatos czímű egyesület köz- 

 gyűlése a maga elemeit. 



