A CSIKASZ. 481 



s a mint az iszapba furakodik, felhőszerűen zavarja meg a vizet; a 

 lomha tányércsiga (Planorbis corneus) mindenütt látható; egy- 

 egy könyökéles kanyarodáson, mint valami egér, úgy surran a gyön- 

 gyös vízicsirke; majd szárnyra kap a 'bagolyszínű «bölömbika» ; min- 

 denfelől hallszik a szárcsa rikkanása. 



Hírtelenül vége a náderdőnek, a ladik partot ér: buján pázsitos, 

 telizöld szigetre értünk, teljesen begyepesedett emelkedéssel, melynek 

 szabályos négyszöge maga mondja, hogy « földvár ». 



Az egész nem több, mint körülbelül 400 D méter, mintegy 3 mé- 

 ter emelkedéssel ; a láp belsejében való elhelyezéséből következtetve, 

 talán inkább nehéz idők menedékhelye, mint hadi alkotmány. 



A magaslatot meghágva, sajátos látvány kapja meg a szemet : a 

 szemhatár legszéléig egy fény nélkül való barna tenger hullámzik, a 

 melyből kikél Tyúkod templomának sugár tornya. Nád, nád és nád, 

 melyet a szellő lenget, a szél hullámzásba hoz, a vihar lefektet! 



A láp moszkitója, a szúnyog, felhőszerű rajokban járja a tánczot ; 

 a félig bagolyfejű nádi ölyvek lágy szárnycsapással lebegve, meg- 

 megállva, fáradhatatlanul keringenek, lecsapnak, eltűnnek, hogy ismét 

 megjelenjenek ; a rucza kisebb-nagyobb csapatban kél és tovasiet ; 

 a lesésben kifáradt gém lomhán szárnyra kap, hogy más csereiben, 

 vagy valamely lápi «róna» szélén újra csak lessen; — sír a bíbicz, 

 pelyhes fiát féltve ; a nádi veréb éktelen lármát csap nádszálak közé 

 kötött fészke táján s a messze távolban átlászfehér halászcserék lenge- 

 deznek, röptükkel hírt adva a szemlélőnek, hogy ott rónavizek tükre 

 csillámlik a verőfényben. 



A szűz természet elragadó képe ez, mely mélyen bevésődik 

 annak lelkületébe, a ki a természetnek igazán híve, barátja. 



És itt van az igazi « csíkország » hallgatag királyával; a csíkász 

 pedig, kit a község közepén megnyom az adó, megzaklat az idők nyo- 

 morúsága, itt szabadnak érzi magát ■ — tudja, hogy itt ő az úr s innét 

 van az ellenállhatatlan vonzó erő, mely a lápra viszi. 



A szemhatár szélén túl is, innen is, hol keletre, hol nyugotra 

 vagy más világtáj felé - — lomha fekete füst gomolyog; hol úgy, mint 

 a jó Ábel, hol ismét úgy, mint a gonosz Kain áldozatának füstje : ége- 

 tik a lápot az év minden szakán, nagyban természetesen késő őszszel, 

 télen és tavaszkor, mikor sok az elhalt száraz növényzet. Ez a lápége- 



Heuman O. A magyar halászat. 3 I 



