A CSIKASZ. 483 



A csapás végén sík tér nyílik, átellenes szélén náddal szegve. 

 A szennyes zöld alapból a lápi páfrány kaczagózöld levele emelkedik 

 mohaszerű, összeszőtt aljból : ez az ingóláp. 



A mint rá lépünk, enged mint a kelet legpuhább szőnyege; sőt 

 még ennél is jobban, mert a lépés súlya alatt hullámszerűen meginog 

 az egész térség; a láb alatt medencze támad s nyomban serkedezik 

 belé a víz. 



A csikasz és az, a ki követi — követni meri — magasra emelgeti 

 a lábát; imbolyogva haladunk. 



Ez a növevénytakaró vizet borít ; sokszor alig arasznyi vastag- 

 ságú, de feneketlen mélységet rejt: a láb izmai ennek tudatában ösz- 

 tönszerűen megfeszülnek; úgy a mellkaséi is; szóval a test nem súlyát, 

 hanem nehézkességét iparkodik elenyésztetni. Jó menet után elérjük 

 a lápkutat, mely vagy természetes, vagy a lápmetszővel kerekre kivá- 

 gott nyílás, a melybe a csíkász a kast szádjával lefelé vagy legalább 

 dűlve állítja be, hogy a levegőért felszállingózó csík beletévedjen. 



Képünk egy lápi «hegy» közelében elterülő ingólápot ábrázol, 

 lápmetszővel kivágott lápkúttal s beállított csíkkassal. A csíkász lápi- 

 bottal, csíktökkel kezében, csíkputtonynyal a hátán épen a kút felé 

 lábol. 



De a « csíkszüret)) téli időre esik, még pedig nagyon természete- 

 sen. Ebben az évszakban a láp egész fölszínét jégkéreg borítja s a 

 csíkok seregei megszorulnak levegő dolgában, a melyre pedig nekik, 

 életük minden ú. n. keménysége daczára is nagy szükségök van ; a ki 

 tehát a lápok alkalmatos helyein léket vág, az szüretel, mert messze 

 környék csíkja, póczhala odacsődül a lékhez, hogy levegőhöz, vagy 

 legalább levegővel áthatott vízhez jusson. Az Ecsedi láp egész kör- 

 nyékének fölkelhető népe ilyenkor a csikaszainak él, mindenfelé léket 

 vagdos s megrakja csíkkasokkal. Természetes, hogy ilyenkor felesleg 

 is akad s ez belékerül e tájon a «véterbe», egy öblös, kerek, fedeles 

 kosárba, a melyet a mocsárba sülyesztenek, máshol a csíkgödörbe, 

 mely ásva van s a melyet ráhányt gazzal óvnak a befagyástól. 



A láp télszakán is sajátosan érdekes ; friss hava tele van nyomok- 

 kal. A tapsifüles nyúl, a róka, a vadmacska bevonult; járása, kelése 

 esetről-esetre követhető ; a télen hófehér s csak farkahegyén fekete 

 hölgymenyét sűrű nyoma, a foglyok alvóhelye könnyen felismerhető ; 



