A CSIKASZ. 



4*5 



mosak és terjedelmesek ; néha egyes hatalmas tölgyek is állanak raj- 

 tuk; az égeres, bokros hely nem ritka s a nyilt helyek — mintha a 

 föld megrepedésétől erednének — törésesek , sárosan-mocsara- 

 sak, számos apró víztükörrel, árokszerű nyílással, a halászat e volta- 

 képeni helyeivel, a melyeknek itt «vés%« a nevök. Semmi kétség, hogy 

 ez a vész a régi okiratok «lacuna»-ja. 



A Szernye csíkásza csak tisztogatja a vészt és, hogy hozzáférhessen, 

 « lábót » épít. Ez a lábó a «czölöpépítménynek» egy neme: karvas- 

 tagságú husángoknak két sorban való leverése s a köznek földdel és 

 gazzal való kitöltése ; így készül a kanyargó, keskeny ösvény a vész 

 felé. Ez a « lábó » a legtöbb helyen egyszersmind csíkgát is, azaz : 

 könyökszerű kanyarodásaiban kashelyek vannak kihagyogatva, a 

 melyekbe a csíkkasok befektetve lerakatnak. 



Ez a rekesztésnek állandó neme, mely mellett tavaszszal, lápdaga- 

 dáskor, a kiöntéseken messze terjedő, kevésbbé állandó futógátak is 

 szokásosak. 



A Szernye csíkásza sokban különbözik az Ecsed csíkászától, a 

 mint ez már a két hely különböző természetéből önkényt következik 

 is. Házánál a csíkot hordóban tartja, szegénye pedig szívesen meg- 

 eszi a póczhalat is, mely itt hihetetlen sokaságú, úgy, hogy még maig- 

 lan is sertések hízlalására, kacsák etetésére használják. 



De egy tulajdonságban egyezik a két terület halászó népe : szereti 

 a lápot, büszke reá ; a rekesztés neki nem munka, hanem élvezet. 



Es igaz, hogy e sajátosságnak immár messze földön nincsen párja. 



