VII. A SZIGONYOS. 



Az ősrégészet tudománya aszigonyos halászt jogosítja föl arra, hogy 

 szerszámja után a legősibb halásznak vallhassa magát s e tudományág 

 állítása szerint a kovakőről lerepeszteti, késalakú és husángra kötött 

 kovaszilánk, másodsorban a szakásra kiformált szarvas és rénszarvas 

 agancsa volt volna a mai szigony minden alakjának őse. 



Ha föltétlen hitelt adhatnánk azoknak a rajzoknak, a melyek ős- 

 régi halászszerszámokon találtattak s a melyekről a halászat történe- 

 tének általános részében már meg is emlékeztünk, akkor a szigony 

 még a föld kérgének legutolsó alakulását megelőző korszakhoz tar- 

 toznék, tehát közszólás szerint « özönvíz előtti » szerszám volna. 



De álljon ez bármiképen, az bizonyos, hogy a legrégibb halász- 

 szerszámok között a szigony a legelsők sorába tartozik, talán már 

 azért is, mert támadó szerszám ember, futóvad és hal ellen egyiránt ; 

 ha akarom dárda, ha akarom gerely, ha akarom szigony, szóval sok- 

 félére alkalmatos. 



A magyarföldön található szigonyok sorozata, az alak és berende- 

 zés soknem ű volta azt bizonyítja, hogy ez a szerszám mindenkoron a 

 nép kezében, s a vele való bánni tudás a magyar halásznak minden- 

 koron kiváló tulajdonsága volt. 



A szigony használata a vizek természete s a halak életmódja szerint 

 igen változatos ; alapjában két főmíveletre osztható, t. i. a halász 

 vagy szemre, vagy vaktában dolgozik vele ; és vagy nyakal, vagy szúr. 



Lássuk a munkát, a melyet a szigonynyal szemre végez. 



Hiába van a halnak « hideg » vére! 



A hatalmak hatalmának, mely hallgatást parancsol az éhségnek, 

 elparancsolja a szomjúságot, az álmot, ellenállhatatlanul űzi, vonzza, 

 hihetetlen akadályok legyőzésére serkenti, halálos tusára ingerli az 



