4^<°> MAGYAR HALÁSZÉLET. 



tavak szélén, hol a szem megszokta a víztükör simaságát, legott föl- 

 tűnik; s innen van, hogy a tómelléki halász az ivást «fördésnek» is 

 nevezi. 



Mikor ezek bekövetkeznek, a Balaton, a Velenczei tó halásza 

 bödönhajóra, ladikra száll ; előveszi hosszú nyélre erősített, rettene- 

 tes ■) — -5 ágú szigonyát, melynek szakái szembe, vagy a lapból ki s 

 be meredeznek ; a széleken óvatosan evezve, vagy csak tapogatva 

 halad ; szeme rá van szögezve a víz színére: lesi a harcsa bajuszát, a 

 ponty sörényét, a csuka homlokát, a nagy keszegek, az őnhal hátát: 

 a mint észreveszi, megragadja a szigonyt, biztos kézzel sújt a halra, 

 sokszor úgy is, hogy dárdaszerűen siklik az eldobott szigony a 

 hal felé. 



Mikor a két-három mázsás harcsa még nem volt ritkaság s ha 



o o 



ilyen szörnyetegen « fogott a szigony", akkor kezdődött el istenigazá- 

 ban a tusa, a halász «hadd el hadd». Mert ha a szigony valamelyik 

 ága nem furakodott az agyba, vagy a gerincz velőjébe, akkor a 

 harcsa órákon át birta és folytatta a halszabadság tusáját, s kemény 

 próbára tette a halász izmait, ügyességét. Majd erre, majd arra rán- 

 tott, akkorát, hogy .a bödönhajó csakhogy meg nem merült ; majd 

 hatalmasan megiramodott, sebesen húzva a hajót és a halászt; a víz 

 a hal vérétől piros lett s a halász minden pillanatot felhasznált, 

 hogy rettenetes szerszámát mélyebbre verje; húzni nem húzott a 

 világért sem mert akkor « kiszakad » a hal, melynél a szabadulás ösz- 

 töne elölte a fájdalom minden érzetét. Ilyen tusa addig tartott, míg 

 a hal « megbágyadt » ; de míg ez bekövetkezett, sokszor órák tel- 

 tek el. 



A mikor a halász tisztán szemre sújt, úgy, hogy a szigonyt ki nem 

 ereszti, mindig azon van, hogy a páratlan ágú szigony középső ága, a 

 páros szigony két középsője a hal fejének, nyakszirtjének vagy leg- 

 alább gerinczének kellő közepét érje, mert ekkor nyomban öl ; de ez 

 csak ritkán sikerül; a halász úgy sújt a hogyan lehet ; a többi az 

 ügyesség dolga. 



A leginkább kiművelt szigonyosok mindenesetre a Tisza dere- 

 kán laktak; volt is módjuk benne, mert a szőke folyam « kövér vize» 

 mindenkoron bőven haltermő volt; különösen a harcsa sűrűn tanyá- 

 zott benne s nagyra nőtt. 



