A SZIGONYOS. 491 



vagyis gyufát; végig húzza a zsiros kalap karimáján — ■ egyszer — ■ 

 tízszer; minden húzás kékesen fénylő nyomot vág, akár a futócsillag 

 az égen ; végre serczegve gyulád meg a fej, kéklik a büdöskő s a halász 

 összetett marokkal óvja a lángot ; — a láng hirtelenül világot vet a 

 markok között s a halász arczára, s megcsillan tőle a víz is; minden 

 egyebet elnyel a vak sötétség. 



Rembrandt ecsetéhez méltó egy kép ez. 



Még egy pillanat s lángot vet a csóva is; ettől már megvillog a 

 víz ; a füzes selymes levélzete is visszaveti a világosságnak rálövellő 

 sugarát, majd határozottabban, majd elmosódva, úgy, a mint a csóva 

 lángja éled, lohad, közeledik vagy távolodik. 



S mint mocsárvilág bolygófénye, úgy indul a halász víz ellenében ; 

 jobb karja feszül, szeme a vizén át a víz fenekére mered, hogy meg- 

 láthassa a megfeküdt halat, különböztesse meg a felszín fodrán át, 

 a kavics és kő között. 



Most megáll; — éles szeme ráesett a nyugvó «balinhalra», karja 

 villámsebesen lecsap s az az otromba szigony lenyakalja a halat a víz 

 fenekére ; — csak roncsolja s nem járja át. A Bódva szigonya tompa, 

 az éles nincs helyén, mert hegye letörnék a vízfenék kemény 

 kövecsein. 



így járja ez addig, a meddig a csóva tart. 



Késő őszszel a legnemesebb hal, a pisztráng is ívik. A csörtetve 

 rohanó, kristálytiszta hegyi patak sodra megsimogatja síkos, finom 

 oldalát ; farkával ágyat vet a petének — nagy ekkoron az ő dolga 

 és legnagyobb az ő vaksága; mikor a nász ideje beköszönt, «a szere- 

 lem sötét verem » neki is s belékerül. A székely világló vagy tidó 

 fényénél, szemre agyonszigonyozza, sokszor valóságos czigányszer- 

 számmal össze-vissza roncsolva. — Törvény tehetne róla! 



Még egy neme van a szemre való szigonyozásnak, t. i. a pipáló 

 vagy szopákoló halra. Ennek helye a mocsáros tó, legsűrűbben az 

 olyan, a melyben kendert áztatnak s egyáltalán az álló víz, melynek 

 alsóbb rétegét nem éri a levegő. 



Ilyen vízben a hal — kivált reggel és estefelé ■ — egészen meg- 

 közelíti a víz szinét s fölét, mely a levegővel közvetetlenűl érintkezik, 

 úgyszólván szívja és hajtja a szilványokon keresztül — mert ez az ő 

 lélekzése, így éledezik az ő vére. 



