VIII. A PONDORÓS. 



Két képpel. 



Sió mentén, Tiszán, Dunán, a Körösökön, Maroson, Szamoson, 

 szóval minden valamire való magyar folyón végtől végig, száz meg 

 száz halászember — de amolyan néhanapján kijáró szerencse-halász 

 is — dobja azt a kerek, s az esőernyőre oly nagyon emlékeztető 

 pöndörhálót partról a vizek mélyebb, lassú folyású helyeire, a hol a 

 hal kevésbbé «jár», inkább veszteg áll, játszik, tekereg. 



Vidék szerint a hálónak különböző a neve. Szegeden régente 

 «pöndörháló» volt; azt mondta a Tisza pöndöröse, hogy azért van 

 ez, mert csak pöndörítve lehet elvetni. 



Más helyeken «pöndöly-», «pendely-», «péntőháló» a neve; erdé- 

 lyi rokona pedig, mely azonban a Királyhágón át Biharba, jelesen a 

 Berettyóra is átjött, a « rokolyaháló » nevet viseli; Baján « szoknya - 

 háló » a neve. 



A pöndöly, pendely, péntő nyilván az asszonyi ruházat legelsejére 

 czéloz, mert a háló, összeesve, hosszú ránczban lóg alá ; a rokolya a 

 bokorrúgó felső szoknyától ered s ha e háló alakját és vetésének 

 módját tartjuk szemünk előtt, rámondjuk, hogy ez a legjobb neve. 



Mikor a falu apraja, úgy vasárnaponként, kicsődül a gyepre, hogy 

 a verőfényen cziczázással, kifordítóval, farkas-bárány űzessél elmu- 

 lassa a délutánt, s azon kezdve, hogy 



Egyetem begyetem tengertáncz, 

 Hajdú sógor mit kívánsz } 

 Nem kívánok egyebet, 

 Csak egy falat kenyeret ; 

 Pír Pál, Szabó Pál 

 Tücski-rücski innen Pál ! 



nagy lihegéssel, verítéktörülgetéssel végezi a játékot : olyankor 

 mindég akad egy pár kis lány, a ki magának mulat, rendesen avval, 



