A KULLOGÓ. 503 



Ekkor magához keríti a hálót, biztos fogással a kopótyú táján 

 ragadja meg a prédát; felhúzza a vesszőbárkát s beléteszi ; azután 

 újra kezdi a lesést. — Csak nagynéha pillant félre szomszédja felé s 

 nagy ritkán kiált oda avval a nagy távolra szóló vontatottsággal : 

 « Vaan eee szöörööncse r » 



így űzi az áradásokon mesterségét a vészek halásza ; de megválto- 

 zik az, a mikor a tél hidege beköszönt s a vizek színét vastag jégkéreg 

 borítja. 



Ez teszi próbára a vészhalász szívósságát — népiesen szólva, 

 « csigavérét » . 



Ekkor kiköltözködik sokadmagával a jég hátára, nagy, négyszög- 

 letes lékeket vág, a melyeken az örvösháló befér ; egy kis szalmát dob 

 a lék szélére s erre lekuczorogva lesi a jó szerencsét. 



Igaz, még a fagyok beállta előtt felállította a vejszéjét is, melynek 

 lészája átfogja az egész folyást, hogy megkészítse a barangoló hal- 

 nak a csöbörből a vederbe való jutását, t. i. hogy a hálót kikerülve, 

 belé kerüljön a vejsze fejébe, honnan a «szácsira» biztosan kiszedi. 



El vannak ők a legkeményebb fagyok idején a vészek táján. Egy- 

 egy hatalmas tölgy derekához oda támasztják a korhadt lészát, meg- 

 hányják gazzal, hogy a szél át ne járhassa, azután tüzet élesztenek s 

 rátelepednek egy kis szénára; — nyársra húzzák a dévérkeszeget, a 

 jázhalat, sütögetik; közbe füstöl a makra; nagy gyéren járja a szó is, 

 hogy hát ki merre van, meg mikor is volt az a nagy szerencse, aztán 

 hogy bibliás Molnár János uram már felhagyott a halászattal ; de 

 újságot tart s a falu legokosabb embere ■ 



Mikor én jártam náluk ■ — istentelen kemény egy tél volt akkor — , 

 hát ott ült a tűz mellett a szabadságon járó honvédbaka s a természet 

 ölén ■ — tehát igazán « szabadságon » — tisztogatta « oldalfegyverével » 

 a keszeget; arcza csakúgy ragyogott a boldogságtól, mert sült keszeg 

 mellett, a káplár parancsszava helyett, hallgatta az őszbecsavarodott régi 

 szabású obsitos nagymondásait «azokrúl a repülő halakrúl, a melyek 

 felszállottak a hajó előtt, mikor Venécziábúl Veronába vitték, — ■ hej 

 meg arról a tengeri kisasszonyról, mely oly nagyon is hívogatta 

 Mihály uramat, ki akkor még Miska soron volt s hozzá olyan nyalka 

 magyar baka, hogy az a sok talián princzész csakúgy bomlott 

 utána. — » 



