X. A «ZSIDOUTCZA» TÁJA. 



Képpel. 



Az elpusztult Jeruzsálemnek a föld kerekségére kiszórt népe helyen- 

 közön még ma is szigorúan megtartja vallása tételeit, sőt hagyomá- 

 nyos szokásait is ; az utóbbiak nem egyszer vallástételek erejével bír- 

 nak s szintén szigorúan megtartatnak. Ezeknek összessége úgyszólván 

 még a hivő lépését is korlátozza, határt szab a mozgásnak is. 



Még ma is akadunk helyekre, a hol szemünk egy különös alkot- 

 mányon akad meg, a melyet a mai kornak fesztelen mozgású embere 

 nem bír magának megfejteni. Ez az alkotmány a következő : A város 

 vagy falu némely utczáinak bizonyos pontján s az utcza mindkét olda- 

 lán, tehát egymással szemben, két rúd vagy gerenda emelkedik árbocz- 

 szerűen a magasba s ott fen egy, az utczát átfogó zsineg köti össze a 

 két fát. Ezt a zsidóság állítja föl s ha nem csalódunk, ez a határjel a 

 meddig a hivőnek ünnepnapokon járni-kelni szabad. 



S az már a magyar ember vérében fekvő különös tulajdonság, 

 hogy tárgyak elnevezésénél keresve keresi a hasonlatot, az ú. n. ana- 

 lógiát, ezt azután beveszi szilárd fogalomnak édes anyanyelvébe, él 

 vele még akkor is, a midőn az, a mi a hasonlatot adta, már le is tűnt. 



így jutott a halásznépség mesterszavai közé a «zsidó-utcza» is, 

 mely nem más, mint az az alkotmány, a melyen a hasítótanya táján, 

 verőfényes, szellős helyén, a kihasított és sózott halakat szárítani szok- 

 ták. Nagyon is hasonlít ez a zsidóság határfájához. 



Kellő távolságra egymástól, hol egy sorba, hol négyszögekbe 

 karók vannak leverve, a melyeken — egy vagy több sorban — a szá- 

 rító zsinegek feszülnek. 



Némely ponton, péld. a Balaton körül vagy az Aldunánál, hol 

 a szárított halat nagyban csinálják, a szárító alkotmányok egész 

 tévesztőket alkotnak, utczaszerű közökkel, a merre t. i. a terítő 



