XII. HALEBED. 



Halászaton, úgy a bokorban járó, mint a kishalász is, kizárólag 

 hallal él; otthonról csak kenyeret, hagymát, sót és paprikát viszen, 

 külön hófehérre mosott vászonkendőbe — népiesen « tarisznyába- 

 való » — vagy vászontarisznyába kötve; a többi a halász-szerencse 

 dolga. 



Ilyenkor kétféle készítési mód járja: a « halászlét) — sok helyen 

 (•halpaprikás — és a nyárson sült hal. 



Igen természetes, hogy a bogrács sohasem hiányzik. 



Azt hinné valaki, hogy ez nagyon egyszerű dolog: tüzet rakni s 

 vagy megfőzni, vagy megsütni a halat; és avval vége. 



Jaj, de a közönséges sütés-főzés és a halász sütése-főzése közt van 

 akkora különbség, mint a reggeli csöndes mise és a fényes nagy 

 mise között : « nem elég ahhoz a tudomány, ész kell ahhoz ! » 



Legelőször is tudni kell a víz tulajdonságát ; azután az alkalmatos 

 halnak az arányát, azután a megtisztítást, azután a darabolást, az egy- 

 forma megszíjjalást, azután a só mennyiségét, azután a hagymáét, pap- 

 rikáét — hát még a tűz igazgatását, a sodrást — mert kavarni a világ- 

 ért sem szabad; s mindennek az azután-osztánnak a legfőbbjét: 

 hogy mikor van készen az a halászlé, — miről lehet ezt megtudni ? 



A jó halász-szakácsnak parthosszában hire van s a halászlé jóságáért 

 versenyez folyómenti falu, város; mindenik a magáét mondja « világ- 

 hírűnek. » 



«Nagy sor az, tekintetes uram!» mondta nekem nem egy híres 

 halászszakács. 



Abban az egyben megegyeznek Tisza-Duna halászai, hogy a leg- 

 jobb összeállítás — ha halászléről van szó — ez: sok kecsege, elég 

 ponty és egy kevés harcsa. 



De már a többiben roppant eltérők. Az igazi szegedinek olyan 



