HALEBED. 



5 [ 3 



sűrű, piros a leve, mint a legdühösebb bikának a vére s jaj annak a 

 külföldinek, paprikához nem szokott idegennek, a ki csak meg is 

 érinti az ajakát vele: azt hiszi, hogy a pokol örök tüze sütötte meg — 

 ha pedig nyelt belőle, akkor földhöz vágja a köhögés, azután korsó- 

 számra önti magába a vizet, hogy azt a purgatóriumot eloltsa. 



A balatonmelléki rengeteg hagymát használ, ritkára csinálja a 

 levet s minthogy kecsegéje nincs, dévérkeszeget is aprít bele ; csak 

 módjával paprikáz. 



A Komárom tájáról való a jól megválogatott, sok halra veti a súlyt 

 s körülbelől leginkább találja el a hagymát és paprikát, természete- 

 sen ezt is csak «igaz magyar ember szájaize szerint »; mert a leghíre- 

 sebb komáromi halász még is csak azon mulatott legjobban, hogy 

 «a nímet fújja, fújja ■ — már meg is aludt a zsír s még is csak fújja, 

 mer hát azt hiszi az istenadta, hogy forró, pedig csak paprikás. » 



A halászkunyhóban szolgafára akasztják a bográcsot; a szolgafa 

 pedig a kunyhó szelemenjéről lecsüngő lánczhoz van erősítve; a sza- 

 badban a part alatt ég a tűz s a bogrács a part oldalába vert doron- 

 gon függ. 



Mikor már azt gondolja az a szakács, hogy megfőtt, leemeli a 

 bográcsot a tűzről s nyomban reálapítja tenyerét a bogrács fenekére: 

 ha állhatja a kéz, akkor készen van ; ha nem állhatja, akkor még 

 főzni kell. A komáromi mindig « tálal » s «ez se kicsi dolog ám». 



A szépen megszíjjalt s el nem főtt darabokat a tetejébe rendezi 

 el, a mi elfőtt, az alája kerül s utoljára reátölti a levét. 



A legszebb az, hogy a szabadban a mikor a szakács ((megjelen- 

 tette)) a bokor fejének, hogy tálalva van • — mindig a gyepen — , 

 akkor az öreg körülnéz s ha magaszőrű ember van közelében, meg- 

 üzeni az ifjabb legénynyel, hogy « legyen része benne », ha pedig úri 

 ember, akkor az üzenet az, hogy «ha nem vetné meg szegénységün- 

 ket, szívesen látjuk egy kanál jó halászlére.)) 



Ez a főzés. 



A sütés se kicsiség ám ; sokféle annak a módja. Néhol kizáróla- 

 gosan a nád tüze mellett történik, a melytől a silányabb keszegek 

 sajátos, igen kellemes füstzamatot kapnak; — rendesen « hajában » 

 sütik, t. i. csak kivetik a belét, megmossák, megsózzák, a tűzre hány- 

 ják s mikor már jól megsült, úgy tisztogatják mint a burgonyát ; de 



Hermán O. A magyar halászat. ? 3 



