^14 MAGYAR HALASZELET. 



mikor a bokor kitesz magáért, akkor derék pontyot, a dévérkeszeg 

 nagyját süti akként, hogy jó parázs-tűz mellé, álló nyársra — mely 

 néha ágas is — hosszában ketté hasítva tűzi a földbe s megforgatja. 

 És mindig a vendég az. a kinek a legszebbje jut ; rendszerint egy 

 kisebb süllő, külön nyárson; ezt a bokor eleje maga szíjjalta, maga 

 sütötte meg s azután avval az igaz magyar jóindulattal és szívességgel 

 nyújtja a vendégnek. 



El sem is felejtem teljes világéletemben azt a berettyómenti hal- 

 ebédet, mikor vezető, ajánlás nélkül — csakúgy vaktában — neki 

 mentem a folyómelléknek s messze minden lakott helytől, egy holt 

 ág mellett rátaláltam két földhöz ragadt szegény halászemberre, kik 

 ott kínlódtak a vejsze körül. Kikérdeztem, apróra megnéztem minde- 

 nüket — ők pedig ott a szűz gyepen megvendégeltek, «mert látjuk, 

 — úgy mond — hogy az úr megbecsüli a halászember dolgát. » Igaz, 

 hogy nem volt annak a lének sava-borsa ; de megszaporította s meg- 

 fűszerezte az a magyaros szívesség, a melyre még ma is oly jól esik 

 reágondolnom. 



