XIII. HÁLOÁLL1TAS. 



A hálóállítás a halászélet legfontosabb mozzanatai közé tartozik. 

 És minthogy valóban roppant nagy és terhes munkának a koronája, 

 van ünnepies színe, legalább is olyan, mint az aratók bevonulásának, 

 a kukoriczafosztásnak, vagy a befejező fonókának. 



Természetes, hogy ez csak az öreghálóra vonatkozik, mert ezt, 

 terjedelme miatt másképen, mint munkafelosztással legyőzni nem 

 lehet. 



A tihanyiak itt is elől járnak, mert az inak és húzókötelek kivéte- 

 lével — a melyek rendesen Veszprém kötélverőitől valók — az a 

 hetven ölnyi hálótest, a zsák, vagy helyesebben káta, kilencz dugásá- 

 val együtt, a tihanyi férfi- és asszonynépség kezemunkája, még pedig 

 a kender vetésétől a hálóállításig, vagyis az utolsó fonalig mind. 



Az asszony veti, nyüvi, áztatja, tilolja, gerebenezi a kendert s a 

 hosszú téli estéken addig fonogat, míg felgyűlik az a rengeteg fonal, 

 a melyet ilyen háló megemészt. 



A mint a fonás halad, a bokor tíz embere se rest; megállapít- 

 ják a szemnagyságot és azt, hogy hány szem legyen a szélesség; 

 egyformára faragják a börczöt s azután kiki belefog a maga részébe, 

 megköti a hálónak egy tizedét és egy dugást, vagy annak egy részét. 

 Ezt a munkát kiki a maga házánál végzi el. 



A midőn a részek elkészültek, kitűzik az állítás napját; a hely 

 mindig a bokor elejének a háza. 



Erre a napra felkészül a bokor asszonya egy jó halebédre ; örül 

 a gyermekek raja, mert sokat várhat a szemnek, — de a szájnak valót is. 



A mikor a bokor felgyülekezik, már akkoron le van verve az 

 állítófa, a pálhák — gyékények — a kövekkel együtt el vannak rendezve; 

 az inak azonképen, mint nem kevésbbé az állítótűk is — nagy háló- 

 kötőtűk — jól meghányva fonallal. 



