IÓ MAGYAR HALÁSZÉLET. 



Az egészet nagy tanácskozmány előzi meg, mert meg kell hatá- 

 rozni : kinek a része melyik szárnyra jön, ennek melyik darabját fogja 

 képezni; a dugások hogyan következnek, ki dolgozik a kátán, ki a 

 szárnyakon, és sok más fontos kérdés. Természetes, hogy a vének 

 nézete dönt, mert azok már sokat állítottak s igen jól tudják, mi teszi 

 a hálót borítóvá. 



Azután hozzáfognak jó kedvvel ; tréfás szó szárnyal erre-amarra ; 

 betekint a szomszédság, a bokorbeliek családja ; vígan költik el az 

 ebédet s amikor az állítás készen van, következik az áldomás min- 

 den kicsapongás nélkül. 



A komáromiaknál nagy sor az ín ólmozása ; mert itt már nem 

 élnek hálókővel, hanem ólomkarikával. A kellő formába öntött 

 karikaanyagot az ügyes halász az ólmozó kalapácsnak két ütésével 

 veri rá az ínra, úgy hogy szilárdan áll. Ez biztos kezet, nagy gyakor- 

 latot kíván s a mig az ifjabb halász ezt megszerzi, nagy pénzt fordít 

 birságra, mert a két ütésen felül szükséges minden egyes ütésért, 

 melynek a neve «viczeütés», egy pint bor a bírság. 



Föltehető, hogy régibb időkben hálóállításkor termett a halász- 

 nóta, tréfás vers, köszöntő, mert halebéddel járt, s a birság-bor jó 

 kedvet csinált. Ám a halászat fénykora lejárt, a munka megnehezült; 

 vele az élet is s mind a kettő elnyomta azt a kedvet, a melyből a nép- 

 szellem gyöngyei fakadnak. 



