XIV. SZÉKELY HALASZOK. 



Ha Európa nyugoti műveltsége hatalmas pőröly, Magyarország 

 pedig a művelődés ékje, melyet az a pőröly az elmaradt Kelet népei 

 közé üt és tuszkol, akkor a székelység az éknek aczélos éle, mely- 

 nek szívósságától függ, hogy meg ne csorbuljon s vele és általa a 

 művelődés hódító áramlata csorbát ne szenvedjen. 



Elhelyezkedett a székely, részben a magyar elhelyezkedési törvény 

 ellenében is, erdőborította bérezek szűk, köves völgyébe. Mondják, 

 hogy a honfoglaló magyarság a székelyt már mai telepein találta; 

 lehet hun, lehet avar maradvány, mely gátat talált üldöztetésének, 

 megvonúlt; ■ — az eldöntés nem e könyv tiszte; de az bizonyos, hogy 

 a magyarsággal eredetileg egy tőből fakadt s még bizonyosabb, hogy 

 nélküle — többek között — a halászat műnyelvét kifejteni nem 

 lehetne, mert egyedül a székely lakik pisztrángos, pérhalas vizek 

 mentén, egyedül ő halászsza a nemes halat ősi magyar mód szerint s 

 így egyedül ő az, a ki a pisztrángos, pérhalas vízből fakadó magyar 

 mesterszóval él. 



A magyarság lassú folyású, harcsás, pontyos, kecsegés, süllős 

 vizek partján, tóságok körűi lakik s csak az ezeknek megfelelő mester- 

 szavakkal él ; a magyar felföld pisztrángos vízmellékét tótság, német- 

 ség lepi el ; a magyarság csak a széleket éri, s ott mesterszava inga- 

 tag vagy idegen ízű ; — így is úgy is hasznavehetetlen. 



Hogy hol kezdődik az igazi székely halászat, azt legjobban 

 mondja az a tréfásan-csípős közmondás, mely Székely-Keresztúr 

 körül közszájon forog s így hangzik : 



«Bögözön felül a harcsa és a mágnás meg nem él.» Ez a Bögöz 

 egy kis székely falu ; azon túl a Küküllő vize kicsiny, a föld 

 sovány ■ 



