520 MAGYAR HALÁSZÉLET. 



kedve — a levegőég legmerészebb szárnyas rablója, a szakálas sas- 

 keselyű kering. 



A fenyvet termő övben fölszáll a mogyorószajkó a fenyő leg- 

 csúcsára — mintha ülőhelye merészségével gúnyt kiáltana a fenyő 

 tövén kaparászó «magyaró-tyúkra» s az ágazat sűrűjében bujkáló 

 hegyes-bóbitájú havasi czinegére. 



A hol a sziklafalazat a legmeredekebb, sőt áthajló, ott kúszik 

 rajta félig nyitott szárnynyal a hajnalmadár — a szárnytakaró tollak 

 piros színéről így nevezve; finom, hosszú, könnyedén lefelé hajló 

 csőrével az ősszikla minden repedését fürkészve, mindig fölfelé 

 törekszik s tetőt érve, könnyedén lebegő kanyarodással a szikla alján 

 terem, hogy a kúszást újra kezdhesse. 



A tisztáson serczeg-perczeg a havasi sáskavilág sokasága, közte a 

 Pezotettix, mely a havasok legmagasabb csúcsain is otthon érzi 

 magát. S ha a vihar rést tört az erdőségbe, a korhadó szálak men- 

 tén a verőfény rásüt a béri vipera karikába szedett, tarka testére. 



Az érintetlen rengetegben még máig is nesztelen, óvatos léptek- 

 kel jár a hiúz, czammog a « toportyán féreg» málnásról málnásra. — 

 A művelődés elől futó dúvadak maradványai ezek ; méltó társuk, a 

 hatalmas bölény, utolsó erdélyi ivadéka is e tájakon számolt be bőrével. 



Mikor nyárszakán az ég háborog, a förgeteg hirnöke, a köd kava- 

 rogva vonul csúcsról csúcsra, nyomában jár a terhes felhő, melynek 

 méhéből villámra villám czikázik, dörgésre dörgés következik, ki- 

 szólítva a Csalhó, a Kelemenhavas távol viszhangját s mintegy neki- 

 dühödve, valahányszor a Taszópatak csodálatos kőmedre fölött vonul 

 el, E köves völgyben szerte hevernek a szarukő hatalmas tömbjei, 

 melyekről visszapattan a legjobb aczély pőröly — oly kemények — 

 s a melyek mintegy harczba vonják a villámot. A mikor az ég meg- 

 zendül, a völgyből megfutamodik minden élőlény, a mely csak 

 teheti ; tudata, ösztöne hajtja, mert a villám a fekete köveken adja ki 

 a mérgét. 



Erdély tűzhányó korszaka, mely a Hargita hegylánczát terem- 

 tette, itt, e tájon ostromolta utoljára a földkérgét s ez az ostrom oly 

 hatalmas volt, hogy összevissza törte, szakította a már megülepedett 

 hegységet. 



így készül az igazi vadregényes táj. 



