SZÉKELY HALASZOK. C2I 



A sziklavilág e valóságos rengetegéből, kivált a keletfelé kitörő 

 vizek a legvadabb sziklaszorosokon át vájják medröket ; sziklatömbö- 

 kön, párkányokon, bedöntött fák korhadó testén ezerszeresen meg- 

 törve, messze kell haladniok, míg a Békásszorosból kiérve, folyásuk 

 valamiképen megnyugszik. 



Ezeknek a vizeknek halászgyöngye a Gyilkostó, keletkezésének, 

 kifolyásának egész csodarendszerével együtt. 



E század második évtizedében a Békáspatak, mely a Maros-Olt 

 vízválasztóján a Belkény nyereg táján ered s az Olt rendszeréhez tar- 

 tozik, még mint patak csörtetett a Gyilkoskő és Suchard aljáig, hol 

 az Entrekje (kövek köze) sziklaszoros tévesztőjén át folytatta útját ; de 

 ez időtájban a hegyoldal megmozdult s nagy zuhanással betemette a 

 patak útját. 



A Békáspataknak föl kellett venni a harczot az óriási akadály- 

 lyal ; — . föl is vette s fölségesen győzött. 



A forrás szünet nélkül, folyton küldte le a vizeket mindaddig, a 

 míg tóvá nem dagadtak s végre meghágták azt az akadályt; ekkor 

 átbuktak rajta, hogy a Békásszoros útvesztőin tovább nyargalhas- 

 sanak. 



És ez az új tó víztömegével a hegyoldal alsó lejtőjének erdejét is 

 elnyelte. A fenyvek éveken át küzködtek a szokatlan, természetök 

 ellenére való új állapottal, azután meghaltak ; — a tűk leperegtek, 

 leáztak; a vízből kiálló csúcsokról levált a kéreg s a tó csapkodó 

 hulláma, eső, vihar és verőfény elvégezték a fehérítést; — ■ e kifehé- 

 rített fenyőcsúcsok, ágak úgy emelkednek ki a tó sötétzöld színéből, 

 mint valami panaszos csontvázak ; — mintha keseregve nyújtanák 

 karjaikat az ég felé, mely kegyetlen sorsra kárhoztatta őket. 



A tavasz, az ősz vonuló madárseregei, a hegységen való átkeltük- 

 ben megörülhettek az új alkalomnak ; a vadruczák le is csaptak 

 pihenőre ; nádas helyről jőve, tollaik között elhozták a nád magvát, 

 itt felejtették s a tó megkapta nádkoszorúját. 



De megváltozott a víz élete is; kivált halak dolgában. A patak 

 üldözött, fürge pisztrángja, mely a göbék lengjében alig arasznyira 

 nőhetett, bevette magát a tóba, a hol se szigony, se háló nem 

 érhette el s a hol a rovarseregek fejlődése nagyot gyarapodott; 

 néhány év múlva már két kilogrammos derék- vagy fajhal vágott 



