^20 MAGYAR HALÁSZÉLET. 



ezért szétveti a lábát, derekában előre hajlik, azután csapdossa karját- 

 kezét a hóna alá; a jobbot balra, a balt jobbra s folytatja mindaddig, a 

 míg csak meg nem érzi, hogy az ujjakból meghátrált vér újra kering 

 bennök, hogy a meleg beállott. 



Csak ekkor szedi elő a kis, korczrajáró bőrzacskót, a melyben 

 aczél, kova, tapló szendereg; — csihol — hadonászik — csihol addig 

 addig, míg a szikra fogott, s a tapló kékes füstje felszáll; ráteszi a tap- 

 lót a kemény dohánytöltésre, leszorítja a kupakkal s mire igen hatá- 

 rozott módon alkalmazta az ős nemzetségi, több érdekes nemzetiségnél 

 is közdivatban levő zsebkendőt, végre magára kanyarítja a bundát, 

 leül az alomra s a legtökéletesebb lelkinyugalommal várja a jó sze- 

 rencsét. 



Képünk ezt a pillanatot ábrázolja. 



A fölnyársalt szegény küszhalak azalatt a jég alatt járják a halálos 

 vergődést; mozdulataik mind lassúbbakká válnak; némelyik, mely- 

 nek az a kegyetlen patony épen szívét járta át, már ki is szenve- 

 dett. Ekkor, mint az elhajított gerely, odavág a csuka az egyik 



küszhöz, bekapja széles szájába gereblye-fogai közé -=- nyeli, lenyeli 

 s még azontúl is nyeli ; erre is ránt, arra is ránt s ilyenkor a rézpatony 

 megrecseg fogsorain ; — és abban a buta csukaagyban fölébred a 

 veszedelem tudata — megiramodik ; természetes, hogy húzza a horog 

 inát s minthogy ez a gyékényhengerre van rátekerve, a henger fo- 

 rogni kezd. 



Oláhunk kivárta a jó szerencsét. 



Hej, de nagyot hanyatlott az erdélyi magyarság halászata azóta, 

 a hogy nemes Galgóczi István uram megírta a Barcsaiak szakács- 

 könyvét! 



